Május 2006 A tévé és műfajai |
Bevezető Állástalan táncosnő Kemény István A tévé és az interaktivitás, avagy miben veszünk részt? Virginás Andrea Mitől habzik a kórházi szappan? Vargha Jenő-László Terri Schiavo, a magyar hős Sonnevend Júlia „Ez egy őszinte és szókimondó könyv” Leonard Muha–Balázs Imre József Andra szerepei Leonard Muha A tévé, a tévé, a tévé Gáspárik Attila Beszélgessünk határokon át Nagy Gy. Boglárka A Trianon-különszám: egy médiaesemény diskurzusai Virginás Péter A videoklip narratív elemei Zsizsmann Erika Elalvás előtt reklámdömping Keresztes Péter A küldetés Zelei Miklós Naiv Növény Harcos Bálint 1956–2006 A megtorlás kegyelme Visky András „A történelmi költészet” forradalma – 1956 Gyarmati György Toll Az író és a népszerűség (meg a tévé) Sebestyén László A titkok megfejtője Heim András A gyötrődés gyümölcsei Demény Péter Mű és világa Mérföldkavics Szántai János Közelkép A szociológiától idegesek lettek Rostás Zoltán–Bányai Éva Vallási identitás Hosszúmezőn Szilágyi Levente Katedra Történetiség: hagyomány, kulturális emlékezet/Történetiség: korszak, korszakolás, „nagy történet” Bara Katalin–Csutak Judit Téka Hai–hui: fától a gyurmáig Gál Andrea Önmeghatározás történetekkel Bucur Tünde Csilla Kalauzunk a két Té avagy T, mint törpe Váradi Nagy Pál Zarándokok, kegyhelyek Szakács Gabriella A Korunk könyvajánlata Talló A kritikátlan erdélyi magyar színház Szabó Annamária Abstracts Számunk szerzői | ![]() | Heim András A titkok megfejtője A portréfényképezés sokáig szabványos műtermi, már-már mesteremberi munkának számított. Ezzel párhuzamosan mindig akadtak olyan kiváló fotósok, akik ennél többre vágytak, s ennek érdekében hajlandók voltak kísérletezni is, eltérni az addig megszokott műtermi, mesterséges beállítástól. Elég Etiènne Carjat-nak 1863 körül készült Baudleaire-portréjára, vagy Julia Margaret Cameronra alkotásaira gondolni, aki Nadarhoz hasonlóan nem volt hajlandó beletörődni a portréfotográfia elgépiesedett, gúzsba merevített ábrázolási formájának egyeduralmába. A fotóművészek az első világháború kitöréséig lényegében a képzőművészet vonzásában-taszításában éltek. Majdhogynem egészen addig, míg színre nem lépett Halász Gyula (alias Brassai), az amerikai Man Ray, a németországi Bauhausban is oktató Moholy-Nagy László, vagy a szintén magyar származású Robert Capa, vagyis Friedmann Endre, vagy az ugyancsak magyar eredetű André Kertész. Enyhe túlzással azt mondhatjuk, hogy ők voltak azok, akik megújították a 20 századi fotóművészetet, s ezen belül a portréfotózást. Ők adták hozzá azt a többletet, amitől ez a fényképészeti téma komoly, sok esetben drámai műfajjá emelkedett. Ők szakítottak az addigi zsánerbeállításokkal, és figyelni kezdték, behatóan tanulmányozták a kiválasztott modelleket. Próbálták ellesni azokat a titkokat, amelyek a kiválasztott személyek lelkében lakoznak. Azt a pillanatot, amikor a modell, lelkének egy ihletett pillanatában, virág módjára megnyílik, hogy aztán rögzítvén ezt az állapotot, továbbíthassák a nézők fele is. Miklóssy Gyula – saját bevallása szerint – szerencsés helyre született. Miklóssy Gyula konok kitartással a valamikor kenyérkeresetből űzött fotózástól eljutott a művészetig. S ebben a folyamatban a szüleitől örökölt géneken és jegyeken kívül meghatározó szerepe volt tehetségének is. Annak a kitartásnak, mellyel már-már egy kukkolóhoz hasonlóan próbálta ellesni a modell legjobb, legihletettebb pillanatait. Sok esetben ezek a fotók úgy készültek, hogy a kiválasztott személy nem is tudott róluk. Éppen ezért őszinték, s megmutatják a modell valódi énjét. Ugyanakkor sok szeretet is van ezekben az alkotásokban. Elég, ha a fekete háttérből felsejlő öregasszonyfejre – a művész nagymamájára – gondolunk. Ha megnézzük a kalapos Ruha Istvánt, óhatatlanul is felidéződik bennünk Ruha Pista – a ragaszkodás jeleként nagyon sokan csak így szólították – csodálatos művészete, mindenkin csak segíteni óhajtó egyénisége. Folytathatnám a sort a sokunk által a szerénység és művészi alázat példaképeként emlegetett Kusztos Endrével, ahogy egy széken meghúzódva ihletetten rajzol. Ehhez a képhez társul a Kusztos Endre kezéről készült, a művészi ihletettségen túl – dokumentum jegyeket is magán hordozó – kép, mely megidézi a rajzszén és tus korunk egyik legnagyobb – Paganinihez hasonlítható mesterét. Tanúi lehetünk Tóth László meditálásának is. Szembenézhetünk Jakabovits Miklós jóságos szeretetet és megértést, ugyanakkor nem kevés szigorúságot sugárzó tekintetével is. De láthatjuk itt a kolozsvári Állami Magyar Operaház csodálatos hangú szépséges énekesnőjét, Kele Brigittát , akinek hangjában az operaházi előadásokon kívül Miklóssy Gyula előző, a Művészeti Múzeumban rendezett kiállításának megnyitóján jelenlévő tárlatnézők is gyönyörködhettek. Arról az érzésről kívánnék szólni, ami engem, akkor és ott, ezeknek a képeknek a kiválasztásánál eltöltött. Felidéződik bennem a művész – s ma már bátran használhatjuk ezt a titulust – önmarcangoló, sokszor a kishitűség rémképével is megküzdő, biztatást váró s azt gyermeki örömmel fogadó egyénisége. Olyan egyéniség ő, akinek egy-egy szelídebb vagy szigorúbb szó szárnyakat tud adni, megnöveli erejét. Ugyanakkor új kiállítása azt is példázza, hogy nem lehet őt beskatulyázni. Nem lehet azon egyszerű oknál fogva sem, mert Úgy vélem – nem szeretném elkiabálni –, hogy e művészi fotók alkotója eddigi munkáival beírta nevét az egyetemes magyar fotóművészek könyvébe. Szülei példáját követve sikerült olyan alkotóvá válnia, akire a jövőben mindig oda kell majd figyelnünk |