Amikor a bába elvágja a köldökzsinórt, vitathatatlanul egy bőrzsákba szorult individuum pszichoszomatikus egység válik az újszülöttből. Kis sziget az anyja karján. De külön tőle. Ez az anyától való leválás-különválás nem megy könnyen. A biológiai önállóság az intrauterin közlekedőedény állapotától kerek kilenc hónap. Lelki vonalon azonban sokkal hosszabb. A kattanó ollót egy sokéves, lassú folyamat, a fokozatos eltávolodás helyettesíti. Hosszú évek, sőt évtizedek, míg a gyerek különálló és önálló egyén lesz.
Kétségtelen, a kilencedik hónap végén a magzat magatehetetlenül jön világra. Éretlen. Nem "nidi fugus" fészekhagyó (Nest Flüchter), mint a kiscsibe. Mert az megáll a lábán, sőt csipeget is. Az apró ember "nidi col" "Nest Hocke" fészekbe tapadt. Azaz bölcsőhöz kötött. Tehetetlen állatka, aki még az orra elé tartott csörgőt sem tudja megfogni 45 hónapos koráig. S újabb 45 hónapra van szüksége, hogy anyjától néhány lépésre elsettenkedhessen.
A gyerek egy igen szoros diádban él az első évben anyjával. A gyerekpszichiátria ennek a testi-lelki fontosságát csak az utolsó fél évszázadban fogta fel. Annál jobban hangsúlyozza azóta minden szakember. R. A. Spitz: The First Year of Life című munkájában az ötvenes években ezt a tézist a korai elválasztás esélyeit megrázóan mutatja be. Számomra igen világos azonban, hogy ennek az anyagyerek diádnak fontossága a mi civilizációnkban is tart. Hosszú évszázadok óta igen központi ábrázolás. Ennek a diádnak a jelentőségét a középkori egyház ikonográfiája mozaikok, szobrok, festmények formájában (a kisded Jézus az anyja karjában) az első helyen, talán a keresztre feszített Krisztus ábrázolásánál is gyakrabban alkalmazta. Ez a nagy fontosságú periódus a legtöbb esetben robbanásszerűen ér véget. A következő individuum érkezése kényszeríti az anyát, hogy érettebb gyerekét magára hagyja. Legalábbis elkerülhetetlen, hogy az újszülött kiszorítsa a diádból, s belelökje egy hirtelen szigethelyzetbe. Igaz, az ember még csak egy fél szigethelyzet, mert az idősebb itt-ott azért visszanyeri az "elveszett paradicsomot" az anyát. Azonban individuálpszichológiai szempontból ez az elsőszületés utáni valóságos szigethelyzet minden más későbbi és sok élő szigetállapot előfutára. S ha ez nagyon fájdalmas folyamat is, a felnőtté váláshoz segít. Egy lépés előre.
Az anyjával alkotott nagyszerű diád a paradicsomkert elvesztése fájdalmas seb, frusztrált hiányállapot éveken, sőt évtizedeken keresztül. (Ebből élünk nagyrészt mi, pszichiáterek.) A gyereknek, ha nincs mellette, hiányzik az anyja, s ez évtizedeken keresztül, évezredek óta így van. Szophoklésznél olvashatjuk, a kamasz királyfi anyjának újságolja, hogy vele álmodott, mi több, megrendítően közösültek. Az álomban. Az anyakirálynő teljes nyugalommal felel: édes fiam, ilyet mindenki álmodik, ne emészd magad, ne ijedj meg, ebben nincs semmi különös... Ezek után azt mondhatnánk, nem nagy felfedezés Sigmund Freud részéről, hogy tulajdonképpen minden fiú egy álmodó herceg, s minden gyerekben fellelhető az elveszett paradicsom utáni vágy. Mindenkinek van egy anyját visszahódítani akaró komplexusa, még ha az illetőt nem is Oidipusznak nevezték a keresztelőn. Mi több, Freud ezt találta a lányok esetében is. Azok is tulajdonképpen rejtve, dugdosva, szégyennel elfojtva mint Lót lányai azzal álmodnak, hogy apjuk ágyékából támasztanak maguknak magzatot. Oedipusz hercegek vagyunk mindahányan, mondja Freud. S ezt kilencven év óta 1905-ben írt Drei Abhandlungen zur Sexualtheorie című munkája megjelenésétől senki sem tudta szavahihetően kétségbe vonni avagy megcáfolni. Minden párképződés hátsó kulisszái mögött az ős lappang. Az első szerelem mögött éppúgy, mint az első megvalósított szexuális aktusnál. Vannak esetek, ahol ez majd kiszúrja a szemét még annak is, akinek semmi köze a pszichológiához, s vannak esetek, ahol álmokon, elfojtott gondolatok visszaverődésén keresztül csak a pszichoanalitikus sejti, hogy "áhá, itt lappang az elveszett paradicsom emléke". Freud az említett három tanulmányával egy időben dr. Flissnek írott levelében még azt is megkockáztatja, ami így nyersen kimondva ma is lélegzetállítóan hathat hogy egy nászéjszakán tulajdonképpen mindig négyen fekszenek az ágyban. Persze ebből kettő csak fantazmagorikus, elképzelt és elfojtott-eldugott "díszlet". De a szülők mégis ott vannak, elképzelve, tudattalanul. S lám, most vagyunk annál a helyzetnél, hogy mit vár el egy társ a nászágyban? A feladat megdöbbentő, mert minden partner az elveszett paradicsom főhősével a fantommal kell hogy megbirkózzék. Ahhoz, hogy az őst ki lehessen ütni a nyeregből, az kell, hogy túl lehessen licitálni. Hogy a jelölt a szíve választottja túltehessen az elképzelt, megálmodott vágyon, az elfojtott, megengedhetetlen, tiltott és üldözött tabuviszonyon. Mindez, amit mondtam, a pszichiátria illetve a szexológia egy általános fejezete. Minket azonban egy különleges helyzet érdekel, ami az általánostól eltér. Egy olyan nász, amelynek a következtében másodszor kerül az otthonán belül szigethelyzetbe az ember.
Amikor a kamasz a családon belül marginalizálódik, majd mint a gólyafiókát a családi fészekből kibillentik, kiesve a fészkéből nagyon gyorsan beilleszkedik többé-kevésbé jól ismert környezetébe: falujába, munkájába, iskolájába, egyetemébe. Egy sokadalomba, ahol tulajdonképpen "rokona" az egész közösség. Miután a világ legtöbb részén a lakosság évszázadok óta helyhez kötött, vagy együtt vándorol hont foglalni, mint az amerikai indiánok vagy a népvándorlás törzsei, vagy egy szigeten él, mint a japánok vagy más szigetlakók, évszázadok folyamán egymással mindenki rokonná válik. Génrokonná, mert mindenki ugyanazokkal az ősökkel rendelkezik tizenöt-húsz generáció távlatában. Ez kétségtelenül azt jelenti, hogy minden magyar minden magyarnak rokona, ha visszanyúlunk a tatárjárásig. Ez magyarázza nyilván, hogy azonos vidékek fiai-lányai hasonlítanak egymásra, még ha nem is közeli rokonok. Típusok alakulnak ki, felismerhető testi és lelki jegyekkel. Szaknyelven ezt a helyzetet genpoolnak nevezik, azaz a közösség génhasonlóságának a magyarázatát a közös ősök azonosságára vezetik vissza. Ez a helyzet persze sokat segít a sokszor teljesen helytelen és leegyszerűsített tipologizáláshoz, általánosításhoz, de aminek mégiscsak van egy tudományos magva. Nemcsak a kutyák és a lovak között vannak fajták. Ebből a felismerésből lehet elméletet, ideológiát gyártani, mint választott felsőbbrendű stb. faj vagy fajta, ami persze, mint a közelmúltban tapasztaltuk, csak ahhoz vezetett, hogy egyik közösség kiirtsa a másikat. De ha nem is fejlődik minden esetben genocídium, az ellentét típusok, szubkultúrák között a feszültség igencsak erős lehet egy adott pillanatban, s az ellenségeskedés gyilkos méretek nélkül is elviselhetetlenné válhat. Gondoljunk a fekete amerikaiakra, vagy Dél-Afrika mai helyzetére. Boldog az a kiröppenő, aki a saját génrokonai közé huppan. A szomszédság ősei az ő saját ősei. A szomszéd falu: testvérfalu. A földi, akárhogy is, rokon, már tíz generáció távlatában is. S mi több, nemcsak a gének ilyen megdöbbentően azonosak, a nyelv, a kommunkáció szabályai, a szokások, a hagyomány mind-mind hasonlítanak, sőt azonosak. Nincs miért félteni az egyik faluból a másikba vándorló fiút vagy leányt. Nem érheti nagy meglepetés. Talán a tájszólása különbözik egy kissé, mint a svájci kantonok dücse. Elárulja magát vele, hogy a szomszédból jött. De ez az egész. Nem egy nehéz szigethelyzet, amivel meg kell birkóznia. De ha a kiröppenő messze szárnyal, s mondjuk Pápáról Debrecenbe vagy Pestre vándorol, úgy már lehetnek zökkenők. Az igazi nagy ugrás az a közös nyelvet beszélő, közös történelmű s tudatú, a "közös tudattalannal" rendelkező közösségből való kiszakadás. Ezzel lesz a kirepülő valódi szigethelyzetben. Ezzel veszi kezdetét a diaszpóra. Nemcsak más nyelv, más szokások, hanem más ideálok, más előírások, ahogy a pszichiáterek mondják: más "kollektív, felettes én". Ábel Amerikában helyzet. Az elveszett irányt kereső feszültségben magát feltalálni igyekvő sokszor nevetséges figura, aki a maga szokásait próbálja egy idegenen környezetben használni, anélkül hogy megértésre találna. Mert a környezetnek nem érthető az, amit magával hozott. Az íratlan törvények tárháza. Azt ugyanis reflexszerűen használja mindenki. Nehéz a dialógus, ha a nevelés nyelve különböző. Mi sértő egy szicíliai vendégmunkás számára, és mi egy afgán menekültnek egy európai kisvárosban, az egyáltalán nem magától értetődő. Minél nagyobb a kulturális távolság, annál nagyobb a nehézség. S ez nem a nyelvtudás hiányossága, hanem az íratlan törvények ismeretének a hiányossága. A helybéli "jó" és "rossz" kiismerhetetlensége, mint azt a ragyogóan megfilmesített komédia, a Schweizermacher oly sikeresen tolmácsolta.
"Mi, magyarok kezdő zsidók vagyunk" mondotta Kerényi Károly 1959-ben a Dolomitokban, Pozzán, az UFHS MEFESZ diáktáborában, egy ragyogó előadása végén. Megtapsoltuk, mert megértettük. A hallgatóság felismerte, hogy az '56-ban idegenbe szakadt kétszázezer magyar a szó legigazabb értelmében "pszichoszomatikusan" ugyanabba a helyzetbe került, mint a talán ugyanolyan számú zsidóság kétezer évvel korábban. Csak minket sem vallás, sem faj, sem a környezet irigysége nem tuszkolt elengedhetetlenül egy és ugyanazon táborba. Mi nehézség nélkül beolvadhattunk. Egyetlenegy generáció leforgása alatt. S úgy néz ki, ezt meg is tesszük. Asszimilálódunk. Magyarságát még két magyar szülő esetében is igencsak nehéz megőriznie egy itt kint születettnek. Épp a kitaszítottság hiánya miatt. S most itt vagyunk a magyar és nem magyar házasságok problémáinak a küszöbén.
Freud mestert ott hagytuk el, hogy szerinte egy nászéjszakán négyen futnak össze. Azaz a tapintható valóságon túl kettő csak "realité psychique", azaz a képzeletben élő, idealizált, mélyen szeretett, titkos-elfojtott ős. A két valóságos társ egymást még nem, de az idealizált titkos őst annál jobban ismeri. Persze csak lelkileg. S a valóságos partnereknek ezekkel az idealizáltakkal kell felvennie a rivalitás harcát. Soha sincs könnyű helyzetben az ember, ha egy fantommal küzd. Ráadásul még sokkal ismeretlenebb a rivális, ha a partner fejében egy más más kultúrához, szokásokhoz tartozó szülőmodell lakik. Egy muzulmán török anya például. Vagy egy utolérhetetlen szorgalmú, rendszerető deutschschweizerin, aki akár skót is lehetne. Természetesen ezekkel a képekkel csak az ideál s a valóság közötti lényeges különbséget akarom hangsúlyozni. Mert az ilyen és hasonló esetekben a társ abban a helyzetben van, hogy ki kell találnia riválisát: hogyan is viselkedhetne az "ideális" ilyen meg ilyen körülmények között. Egy idegen feladata tehát kettős. Mert nyilván neki kell alkalmazkodnia a bennszülötthöz, akit környezete nyomás alatt tart, hogy a közösség szokásait a jövevénnyel is betartassa. Ez a helyzet, ahol a diaszpórába keveredő a mi eszmefuttatásunkban a határon kívülre szakadt magyar harapófogóba kerül. Akkor, ha nem magyar társat választ. Ha igen, akkor ezt a ritkább, de szintén jól ismert helyzetet "társas szigethelyzetnek" nevezhetnénk.
Nyilván minden párképződés egészen személyes, egyénre jellemző individuálpszichológa, s csak Szondi Lipót logikája alapján írom alá, hogy a házasságok az égben köttetnek. Személyre jellemző, mondtam, mert a génprofil alapján működő genotropizmus gén-hajtó-erő összességének, paramétereinek vektora dönti el a választást. (Számomra megdöbbentő példát szolgáltatott egy páciensem, aki miután elvált egy veszélyes és nehezen elviselhető szkizofrén férjtől, két évvel később újból egy szkizofrén személybe szeretett bele. Mind a kettőt nyilván sok ezer férfiből választotta ki tudattalanul. Szondit és genotropizmuseméletét igazolva.) Úgy látszik tehát, hogy az egyén ezen nem tud változtatni. Aki neki tetszik, ahová vonzódik, oda húz. Osztályhelyzettől, nyelvtől, kultúrától függetlenül. Így gyárthat ármányt a szerelem, s ismétlik a Júliák sorsukat a Rómeókkal századok óta. Ez lenne az égben megírt helyzet, amit azonban Szondi-teszttel analizálni lehet. A szerelem, ami lehet egy pillanat műve, a genotropizmus stratégiája. Még alternatívát sem hagy az áldozatának. Mert a szerelmes, ahogy illik, elveszti a fejét. Nehogy valami "okos" számítás megakadályozhassa a gének érdekeit. Az egyszerű halandó általában nagyon keveset tud a saját génprofiljáról. Anatómiai megjelenésén túl azt még csak tudja, hogy jó füle van-e vagy bot, tehetsége van-e a nyelvekhez, a matematikához vagy sem. Mindez az iskolában kiderül. Az oktatásra nem kerülő tulajdonságok, mint az agresszió, dominálásigény, makacsság, érzékenység, humor foka stb. csak nagyon hozzávetőlegesen derül ki. Száz meg száz tulajdonság még ennél is sokkal kevésbé érzékelhető. Ráadásul a nevelés által civilizált viselkedés a lelki tendenciákat elkendőzi, s a valóság nem lóg ki, legalábbis nem egykönnyen. Az illedelem félrevezeti nemcsak a környezetet, hanem magát az egyént is, olyannyira, hogy Platón klasszikus utasítása, "gnóthi szeauton" azaz ismerd meg tenmagad még ma is jelszava a legtöbb pszichoanalitikus iskolának. Ennek okából azután, aki a kúrának nekifekszik, több száz órát tölt el a pszichoanalitikusnál, annak díványán, ebből az önmegismerési célból.
Az önző gén című ragyogó írásában (The Selfish Gen) Dawkins szellemesen bemuttatja, hogy tulajdonképpen az egész egyén, amőbától az emberig nem más, mint egy "génsziget", s az individuum nem tesz mást, mint végrehajtja a gén-lapparancsot: védi és terjeszti szaporítja saját génjeit. Miután a mi emberi esetünkben ezt osztódással nem tehetjük, az önző gén belekényszerít bennünket a legkülönbözőb stratégiákba. Megtermékenyítünk, megtermékenyülünk kinek hogy osztotta ki génhelyzete , hogy szaporítsuk génjeinket. Félő, ha ez nem járna nagy örömökkel, az önző gén ráfizetne. Manapság az ember világszerte átjátssza az alapparancsot. Van, ahol a "planing familial"-lal a lakosságot még hozzá is segítik ehhez. Intézményesen. Persze ahol még az erősebb kutya törvénye van érvényben, ott az önző gén diadalmaskodik, s valóban az erősebb kutya génjei szaporodnak el. A gén nemcsak a libidó vonalán manipulálja az egyént. "A hatalom igézete", amelynek következtében az individuum nemcsak a riválisát, hanem egész nemzetségeket és nemzeteket hajlandó kiirtani, az is az önző gén stratégiai trükkje. A genocídium nem mai találmány, ami bizonyítja, hogy az uralkodáshoz, a nagy "vadászterület"-hez is egy "jó érzés", kielégülés fűződik. Innen az olasz közmondás: commandare é megliore che fare amore. So non e vero ben trovato fűzhetjük hozzá. A normális génstratégiák összessége a normális, általános viselkedése egy fajtának. Azonban vannak még speciális és beteges gének, aminek a következtében azután a legkülönbözőbb patologikus, perverz magatartásokkal találkozhatunk. Ezért van elengedhetetlenül szükségünk a civilizációra, azaz a közösség elismert rendjére, hogy az egyén zökkenőmentesen illeszthesse be magát azaz a gén igényeit a társadalomba.
A házasság intézménye az, amiben az emberiség különböző civilizációk különböző formában univerzálisan rendezi a génterjesztés szabályait. Kezdetben valószínűleg mindenütt poligámiákkal, miután az önző gén vitathatatlanul sokat akar, ergo poligám. Ezt nemcsak a még mindig fennálló archaikus kultúrák poligám szokásai bizonyítják, hanem a monogamikus kultúrák egyedeinek az igen intenzív törvénysértései is. A civilizációk a legkülönbözőképp oldják meg ezt a génprogram okozta kellemetlenséget. Mint tudjuk, vannak kultúrák, ahol el lehet hagyni a partnert, van ahol a sírig egymáshoz kényszeríti őket a közösség, ha nem járnak túl az eszén.
A konszekutív poligámia azaz folytatólagos többpartnerűség lehetősége felváltotta a szimultán poligámiáét, s a mi civilizációnkban ez a forma kétségkívül növekszik. A válások gyakorisága és az elvált felek újabb házasságba torkollása egészen négy-öt házasságig az Egyesült Államokban egyáltalán nem ritka. A különböző fajták közötti genetikai vagy kulturális különbség sem látszik eleve összeférhetetlennek. Sőt az egzotikum manapság pszichoszexuális szempontból inkább vonzónak tűnik, vagy legalábbis izgató tényezőként léphet fel. S miután az egyén mozgástere megsokszorozódott, a vegyesházasság különböző fajták és kultúrák között igencsak megszaporodott a háborút követő utolsó negyven évben.
t elérkezünk a mi témánkhoz, a magyar és nem magyar házasságok szigethelyzetének a kérdéséhez. Ha nem tévedek, magyar és nem magyar pár, ha a lakóhelyet is figyelembe vesszük, kétféle lehet. Magyarországon, illetve külföldön, mint ahogyan egy magyar párt is élhet Magyarországon vagy külföldön. Ha nem teszünk különbséget, a két nemi különbségből eredő helyzetből a következő négy párképződés állhat fenn: 1. magyar magyarral Magyarországon; 2. magyar külföldivel Magyarországon; 3. magyar magyarral külföldön; 4. magyar külföldivel külföldön.
Az első nyilván mint referencia érdekelhet bennünket. Nem szigethelyzet. A második manapság statisztikailag valószínűleg ritka. Jóllehet a múltban ez a vegyesházasság, azaz szigethelyzet lehetett a leggyakoribb. A bevándorolt svábok, horvátok, szlovákok, szerbek még mindig nagyszámú nevei bizonyítják. A bevándorló nyilván a beolvadását segítette elő, emancipálódott az új helyzetével. De kanyarodjuk a két, hazán kívüli szigethelyzethez. Először is a párképződés: magyar a magyarral külföldön. Az igazi diaszpórahelyzet. Társas sziget, ami a párt illeti, idegen tengerben. A gyerekekkel gazdagodnak, a sziget is erősödik. De az utódok a szigethelyzetből következő marginális helyzetet nem szeretik. Mert a gyerek beilleszkedő érdekénél fogva nehezebben viseli el a diaszpórahelyzetet, mint a szülei. Azonban ez a helyzet erősítheti is a hovatartozás érzését, mint a zsidóság helyzetében. S ez segíti élni azt a magyar "maffiát" is, amihez hasonlót sok más diaszpóránál is fellelhetünk. Ez a családi szigethelyzet azonban csak igen-igen ritkán folytatódik s nemcsak a mi esetünkben a második generáció helyzetében. Ha belegondolunk, nem is egyszerű külföldön magyar szülők gyermekeként, diaszpórában felnőtt csemetének hasonló társhoz jutni. Egyszerűen az arány lecsökkenti a valószínűséget, a probabilitást. Svájci helyzetben ez 1:5000-hez tehető. Ez az arány a szomszédos nagyobb országokban még eltolódottabb lehet. Ezért a második generációs helyzetben a házasság abba a szituációba torkollik, amelyet a negyedik helyen említettem, s amelyre a legtöbb figyelmet kell szentelnünk, miután ez manapság a magyarnem magyar házasságok döntő többsége külföldön. A környezetre való tekintettel újból kétfélét különböztethetünk meg: 4.a. magyar társ a partnerek környezetben, avagy 4.b. mindkettőjük számára idegen környezetben.
Nyilván az első esetben a beilleszkedés mint feladat áll a magyar emigráns előtt. Egy, a nyelvben, szokásban, viselkedésben egyaránt kötelező alkalmazkodás. Az autochton nem válik idegenné saját környezetében házassága miatt. Az utat természetszerűen az idegennek, az emigránsnak kell megtennie a közösség s annak formái felé. Ez olyan nagy feladat, hogy nyugodtan mondhatjuk, egy bizonyos részében az emigráns ezt az adaptációs munkát nem tudja maradéktalanul megvalósítani. Felnőttként megőrzi a máshonnani élete múltját, tapasztalatát, nyelve akcentusát. A tőle várt alkalmazkodást, félő, sosem tudja valójában megvalósítani. Emlékeit nem tudja kitörölni, s emiatt az új környezetében mindig más marad. Körülötte nem ismerik azokat a megpróbáltatásokat, élményeket, örömöket, bánatokat, amik csak másutt nála találhatóak. Úgy mondhatnánk, mindig más reflexei lesznek, azaz maradnak, mint bennszülött társának. S ha nagyon erőlködik, hogy ez palástolja, menthetetlenül nevetségessé válna. Ez a szigethelyzet igazi nehéz helyzet. Ráadásul a pár egyik tagja mindig teljesen otthon érzi magát. Mondjam-e? Fölényben van. Nem, mert abban a kellemetlen helyzetben található, hogy az adaptációs sziszifuszi munkához neki is segédkeznie kell. Ám ez az állandó adaptálódáshoz való segítő kéz is mindig egy fölény tulajdonképpen. Az autochton mindig mindent eleve jobban ismer, az ő saját környezetében mindig jobban tudja, mit kell és mit nem szabad tennie. Ez nem mindig könnyű elviselni egyik részről. Másikról pedig nagyon nehéz ezt sosem éreztetni. Mindkét fél emiatt egy állandó feszült állapotban lehet többé-kevésbé. Az emigrás igyekezete mindig hagy valami kívánnivalót; s ezért egyikük sem lehet maradéktalanul elégedett. Még akkor sem, ha erről többé nem esik szó, ha emiatt nincs már több szóváltás. Természetesen ezt nem egy manicheista megállapításának szánom, hanem egy kvalitatív helyzetképnek, amelynek kvantitatíve is széles skálája van. Persze elképzelhető, hogy nem a telítettség, hanem egy belenyugvás, egy olyan egyensúlyállapot alakul ki, amelyben a magán túllépni nem tudó emigránst, úgy, ahogy van, a bennszülött társ elfogadja, s annak a környezete is elismeri, mégpedig olyannyira, hogy az emigráns sem marad frusztrált véges adaptációskészsége miatt. Tehát elképzelhetjük a sikeres kimenetelt is. Ha a bennszülött szerint az egzotikus és valójában mindig meglepetéseket rejtő párját, kitart mellette. S ha az emigráns elviseli a különbséget, ami közte és bennszülött párja között található a szigethelyzet előnytelenségében, úgy ő is kitarthat a választása mellett. Ergo minden kiegyenlíthetetlen különbség ellenére a helyzet nem reménytelen. Ami pedig a lelki gazdagodást illeti, azt gondolom, hogy az említett fölénnyel épp ellentétben, ebben a helyzetben általában a bennszülött húzza a rövidebbet a párjához képest. Mert szükségképpen egy ilyen magyarnem magyar házasságban a bevándorolt gazdagodik többet az adaptáció processzusa közben. A bevándorló mindent megkap az új környezetétől: ízeket, szagokat, a nyelvet, szokásokat. De hogy adhatná tovább az emigráns, amit odahagyott: a múltja darabjait, nevelését, kultúráját, kedves költőit, kedvenc ízeit, szagok szerelmét? Ez lefordíthatatlan, elmagyarázhatatlan. Az ebből eredő feszültség akkorára dagadhat, hogy megszólal a honvágy vagy kibuggyan a "du hast dich hier gut zu fühlen" (neked itt jól kell érezned magad!) pofon. Ez persze nem lehetetlen, ha az emigránst a társa ügyetlenül segíti. S ha a feszült helyzetbe keveredett pár csatasorba állítja a szövetségeseit a bennszülött család az egyik s az emigráns barátok a másik oldalon , úgy elérkezünk a szigethelyzet robbanásához. Így az indulatokkal terhelt családi helyzet segítség helyett inkább ártalmas, s ha a pár valóban rendezni akarja viszonyát, úgy könnyebben tudja, ha kereket old. Kivándorol valamerre. Együtt. Ebben az esetben a magyar emigráns a nem magyar partneréből is emigránst varázsol. Ausztráliában, az USA-ban, Kanadában vagy esetleg Párizsban, Zürichben.
Így jutunk abba a másik említett szigethelyzetbe (4.b.), ahol a magyar emigráns egy nem magyarral, de egyformán idegen környezetben, azaz "sur pied d'égalité" formál párt vagy lép házasságra. Ekkor eltűnhet nagyon sok egyenlőtlenség. Mindkettő idegen, egyformán emigráns a közösen választott idegen országban. Senkinek sincs előnyös helyzete, egyikünknek sincs kéznél a saját családja. Egalité complette. Ebben a helyzetben egyik a másiknak tükörképe lehet. Egyformán igyekeznek beilleszkedni, elismeréshez jutni, valamire vinni a mindkettőjüknek idegen környezetben. A maguk egyforma erejéből. Egymás hasonló támogatásával. Mert nyilván ebben a helyzetben nem egyoldalúan van szükségük egymásra, mint az előbb elmondott variáns esetében. Itt nem áll fönn a "beházasodással" járó komplexus. Ebben a helyzetben nyilván ritka, hogy a magyar emigráns megelégeli a mindent és mindig jobban tudó bennszülött társát. Mert a nem magyar társa nem bennszülött, nem tud semmit szükségszerűen nála jobban.
Mint már említettem, a kulturális vegyesházasságoknak igen fontos feladata a "közös nevező" keresése és használata. A nevelés, történelmi és kulturális háttér, az abból eredő életfelfogás azonban különböző, sokszor bizony nagyon távol lehet egymástól. Még szerencsés esetben is a kétféleség, különbözőség vitathatatlanul szembeszökő. Azonban ennek a kétféleségnek igen fontos előnye is van. A gondolkodó ember könnyebben veheti vizsgálat alá saját beidegzett reflexeit. Könnyebben változtathatja (részben vagy egészben) az eredetileg talán kritikátlanul mélyre szívott ősi axiómákat, mint például az "extra Hungariam non est vita...", vagy az "Itt élned, halnod kell!" kijelentéseket. Vagy a hagyományos magyar osztályszemléletet. Másoknál talán az úrhatnám, feudális mentalitást. Attól függően, ki honnan jön, az előítéletek igencsak különbözőek lehetnek. Odahaza a demokrácia iskoláját sem járhattuk ki, mert az ország csak három féldemokratikus esztendővel rendelkezik az egész történelmében. (Szomorú vigasz, hogy vannak országok, birodalmak, amelyek még ennyivel sem dicsekedhetnek.)
Pszichológiailag egy vegyesházasságban a "felettes én" az ideális én, az ősöktől átvett előírások összessége a reflexszerű belső mérce nem azonos a partnerével. Egy magyarmagyar házasságban a két felettes én nagyon is hasonló, a mérce magától értetődő. Miért kerülne revízió alá? Ezzel szemben a magyarnem magyar pár esetében minden különbözőség megjelenésekor újból át kell gondolni, vajon kinek is van igaza. S így egy automatikus revíziója történik a hagyományos magyar ideológiának az emigráns egyén tudatában. Ez a processzus nyilvánvalóan igen fontos fejlődés a revízióra sohasem kényszerített pár helyzetével szemben. A magyarnem magyar házaspár helyzete talán előnyösebbnek tűnik a személyes fejlődést illetően. Ez persze nem jelenti azt, hogy ez a fejlődés eleve sikeres, vagy azt, hogy egy magyarmagyar házaspár nem érhetne el ugyanakkora fejlődést a személyiség vonalán. De az nyilvánvaló, hogy egy idegen más szemszögből és ezért könnyebben tud emigráns párjának segíteni, annak a látását gazdagítani, mint egy hasonló felfogású magyar. Mert a hasonló felfogású azt erősíti, ami már mélyen beidegződött. Egy memento, egy "rapelle", ami a közös múltból ered.
Eddig a párokról beszéltünk. Manapság többnyire csak akkor lépnek házasságra, ha utódokat is akarnak. Meg kellene vizsgálnunk, miként alakul a magyarnem magyar szigethelyzetből születő utódok helyzete.
A kétféle pártípus, kétféle helyzet talán még erősebben érezteti a különbséget a gyermekek helyzetét illetően. Ahol a magyar autochtont vesz partnerül, a gyerek szükségképpen a bennszülött szülővel azonosítja magát. Miért? Egyszerűen azért, hogy a marginalizálódással járó kellemetlenségeket elkerülje. Ezért a marginális-emigráns szülő helyzetét maguk is idegennek érzik, miután van egy nem marginális szülőjük is. Aki mindent helyesen tud, helyesen beszél, nincs akcentusa, nem nevetséges. Még az is előfordulhat, hogy a gyerek szégyenli az emigráns szülőjét. Teljesen természetes folyamat, mint már mondottuk, hogy a gyerek a saját szociális környezetéhez akar tartozni, annak a szokásait tekinti fontosnak, annak a tradícióit a magáénak. Mert így saját magát kevésbé teszi sebezhetővé, céltáblává. Svájcban az olaszok neve "csirke". Franciaországban az araboké "bunyul". Most olvastam Párizsban a falfeliratot: "Paela Go Home!". Ez nyilván a spanyol vendégmunkásoknak szól. A xenofóbia archaikus önvédelmi berendezkedés, küzd az ismeretlen, szociális egységet és egyensúlyt zavaró idegen ellen, aki nem szükségképpen barát, aki nehezebben kiszámítható, mint egy bennszülött. Veszélyt jelent, vagy legalábbis feszültséget okoz, kiküszöbölése eredmény. "Paela Go Home!" Menj el! Ha elmegy, a bennszülött fellélegezhet. Ergo egy szigethelyzetű pár gyermeke nem akarja, hogy az emigráns szülő miatt kizavarják. Nem akar a "paelá"-hoz hasonlítani. Bennszülött akar lenni!
Mi ezt tulajdonképpen már régebbről, Magyaroszágról ismerjük. Az idegen származású magyarok sokszor túllicitálják "tősgyökeres" magyar társaikat. Ez a sznobság eredete is. A sine nobilitate (s. nob.) diák túltett az előkelő intézet nemes tanítványain Angliában. De sorolhatnánk a példákat a magyar történelemből, irodalomból, politikából. Nyilvánvaló: ugyanez a lelki hajtóerő löki a vegyesházasság fiait idekint is. Immár abban a hazában, ahol az ábécét tanulták, és az első történelmi leckével azonosultak oda akarnak tartozni. Oda, ahol nagyszülők is, tanték és cousinok százszázalékos bennlakók. Nem így a második csoport gyerekei. A magyarnem magyar kettős emigráns szigethelyzet gyerekei két oldalról idegenek a választott hazában. És nem nyomják a magyar szülőt a margóra, miközben a bennszülött szülővel identifikálódnak, mert nincs bennszülött szülő. Mindenki egyformán bevándorolt, egyformán marginális, ha tetszik. Hasonlóan, mint két magyar szülő esetében, de mégis másként. Mert nem beszélhetnek otthon magyarul, vagy legalábbis kevésbé könnyen, mint két magyar szülő esetében. Ez a helyzet kevésbé húz köréjük egzotikus falat az iskolatársakkal szemben. Ez a család kevésbé diaszporikus, kevésbé "nemzeti". A kettős emigráns eredetű gyerek a magyar eredetű részét a magyar szülőét nem tekinti kevésbé fontosnak vagy kevésbé nívósnak, mint a nem magyar eredetűét. S miután nem megy olyan könnyedén a beilleszkedése, mint a fél-bennszülött esetében, a magyar öntudata is fejlődésnek indulhat, fontossá válhat, mert szüksége van rá. Miután magának helyben gyökerei nincsenek, szívesen utánanéz szülei messzi gyökereinek. A magyar szülő gyökereire is kíváncsi. Nem kell szégyenlenie a magyart, mint ahogy szégyenlené talán a kontraszt miatt egy belföldi családrész esetében.
Azt hiszem, hogy a gyermek hovatartozása nemzeti mivoltát illetően a magyarnem magyar összetételű családban kevésbé ellentmondásos, mint a külföldi két magyar szülő esetében. Ugyanis a két beilleszkedett magyar szülő gyereke mégis vitathatatlanul tiszta magyar eredetű, akkor is, ha külföldön született. Persze magyar környezet, magyar szokások, magyar történeti tudat nélkül. Ezt lehet valamelyest orvosolni magyar cserkészettel, tánccsoporttal ahol ilyen található , de az nagyon messze van attól a mindennapi magyar élettől, amit egy hazai magyar gyerek a környezetében magába szívhat. A külföldön született magyar szülők gyermekének tehát meg van szabva az azonossága. Akkor is magyar, ha a magyar nyelvet nem beszéli. Félő, hogy ez a visszás helyzet sok esetben ahelyett. hogy ösztönözné, inkább lelohasztja az utód magyarságigényét. Mert anélkül, hogy a magyarsághoz való tartozását, nemzeti gondolatok sokaságát, költők lelkesedését az első elemitől kezdve magába szívhatta volna, oda kell tartoznia, egy messzi országhoz, ahová csak kevés szál fűzi. Számottevő emléke meg egyáltalán nincsen. Ezzel szemben azok a gyerekek, akik magyarnem magyar házasságból születnek, azoknak választaniuk lehet. Mert csak félig magyar eredetűek, szabadabbak.
A magyar közösséghez külföldön csak akkor lehet valóban hozzátartozni, ha annak az igénye s nem a kényszere erős. Igy tehát elgondolkodhatunk, miként marad a magyar emigráns azonossága az utódaiban is magyar. Lehet-e a magyar közösség, a magyarság tagja a külföldön született?
Ez a fejezet önálló eszmefuttatást érdemel, mert óriási és még sokkal szerteágazóbb a szülők igényeinek, ideáljainak, azonosságának sokfélesége miatt.
Azonban minden házasságban, akárhonnan is nézzük, az egyik legfontosabb és legfelelősségteljesebb közös alkotás az utód. Ezért legalább annyit, mint alapelvet, ehhez a fejezethez, hogy a két szülő közös nevezője az utód nevelésében az, hogy a jövő felnőttje a szó igazi értelmében jól nevelt gyerek kiegyensúlyozott, az élettel megbirkózni tudó, boldogulni és tovább élni akaró egyén legyen. Nem a nagyközösséget, a genpoolt képviselő nemzetet kell hogy óvja vagy erősítse a szülő, hanem az utódját. Mert a nemzet oltárán magát áldozza fe az ember, ezt érezheti kötelességének. Az utódok a köldökzsinor sikeres elkötése után önálló "szigetek", önálló jogokkal az élethez, a küzdelmekhez, a boldoguláshoz. Nem előnyös ideológiai alapon előírni nekik, hogy hol kell élniük és halniuk. A magyar emigráns emigrációs szigethelyzetében nagyon sokat gazdagodhat, s ha nem is viszi haza mint Illyés Gyula ajánlotta , amit messzi mezőkön gyűjtött, de a maga portáján, a maga életébe beleszőve a határon túli nemzet részének tekintheti magát is és a magyar szülővel azonosuló utódjait is.
Szabó Zoltán mondotta 1977-ben Genfben a Dies Academicus Hungaricus-on: "Magyarország mindig ott van, ahol a magyar szellem a legszabadabban kibontakozhat." Tehát a szigeteink, ha ez a magyar szellem kibontakozik, magyar szigetek. Ha úgy akarjuk.
Ez az emigrációban született és főleg a nyugati magyar szigethelyzetet elemző írás megérdemelné, hogy ösztönzően hasson a Kárpát-medencében élő magyar szigethelyzetek elemzéséhez. A leírtak időtállóak, ami a Nyugatra szakadt magyarok házasságát illeti, az első generációban. Természetesen a második generációs házasságok helyzete is megérdemelne egy pszichoszociológiai analízist.
Miután e sorok írója még mindig harmincöt év óta az első házasságát éli, érdemes lenne meghallgatni egy olyan szakembert, akinek a sors saját négy-öt házasságán keresztül megengedi az összehasonlítást a különböző helyzetek között.