Hamarosan ötven éve lesz, hogy hazámat politikai okokból elhagytam és külföldön élek. E majd fél évszázad alatt módom és alkalmam volt némi ismereteket szerezni arról, hogy legalábbis a világnak abban a részében, amelyet Nyugatnak szokás nevezni, hogyan gondolkodnak és vélekednek rólunk, magyarokról.
Minden elfogultság és részrehajlás nélkül mondhatom, hogy tapasztalataim inkább jók, mint rosszak. Az elmúlt fél évszázadban a világnak csaknem minden részében jártam, nagyrészt mint turista, néha hivatásomból kifolyólag. Ismeretlen nekem Ázsiának az a fele, amely a múltban a Szovjetunió része volt, vagy annak befolyási övezetéhez, az úgynevezett szocialista táborhoz tartozott. Szocialista helyett inkább kommunistát kellene mondani, hiszen ez fejezné ki pontosabban azt a társadalmi rendet és közállapotot, amelyben az érintett népek és országok éltek. Kivétel csak Kína volt, ahol 1988-ban körutazást téve négy hetet töltöttem. A hajdani európai kommunista rendszerű országokba csak a diktatúra bukása, vagyis 1989 után utaztam. A Szovjetunióban 1989-ben, Gorbacsov idejében jártam. Bulgáriába és Albániába azonban mint ez ideig nem jutottam el, és Észtország kivételével a balti államokba sem. Afrikából a Dél-Afrikai Köztársaságot, Kenyát, a kontinens nyugati partjának több országát, valamint az északi part melletti arab államokat (kivéve Líbiát) ismerem. Amerikában viszont néhány közép- és dél-amerikai országot leszámítva többször is megfordultam, leggyakrabban az Egyesült Államokban. Japánt háromszor látogattam meg, egyszer-egyszer más távolkeleti államokat is. Délkelet-Ázsiában, Ausztráliában és Új-Zélandban 1982-ben voltam.
E felsorolás nem a kérkedés szándékával történt, hanem annak érzékeltetésére, hogy mire kell gondolni, ha az elkövetkezőkben "világ"-ról lesz szó. Azokra a részeire vonatkozik, amelyeket rövidebb vagy hosszabb tartózkodások révén valamennyire megismerni módom volt.
Túlzás lenne és a valóságnak sem felelne meg azt a látszatot keltenem, hogy az olykor rövid időtartamú turistautak vagy pár hetes tartózkodások során betekinthettem az emberek lelkébe és tudomást szerezhettem arról, mi a véleményük a magyarokról és Magyarországról. Erre persze nem volt lehetőség. De az esetek túlnyomó többségében helyi magyarok körében időzve, tőlük minden külön érdeklődés vagy kérdezősködés nélkül megtudhattam, milyen vélemények vannak forgalomban a magyarokról és hogyan ítélik meg Magyarország helyzetét, sorsát és jövőjét.
A válaszok között többnyire ilyenek voltak: a magyar közvetlen és kedélyes, könnyen barátkozó, barátokhoz és szövetségesekhez hűséges, még érdekeire való tekintet nélkül is, árulásra, cserbenhagyásra nem hajlik, rokonszenveiben és ellenszenveiben kitartó, vendégszerető, olykor lehetőségein felül él, szeret többet mutatni, mint ami a valóságnak megfelel. Érdekes módon olyasmit nemigen hallottam, amit viszont magyarok szeretnek magukról állítani. Hogy történelmük folyamán a kereszténység védőbástyája lettek volna, a nyugatiak nemigen hiszik, mert azt tapasztalják, hogy minden közép- és kelet-európai nép ezt mondja magáról, tehát nem különleges magyar történelmi tett. Ugyanez vonatkozik arra a magyar vélekedésre is, hogy Magyarország a Nyugat háláját érdemelte meg azzal, hogy a Keletről jövő támadások ellen védelmezte. Erre többnyire az a válasz, hogy elsősorban önmagát védelmezte és ezért nem jár másoktól köszönet. Az, hogy jó katona volt mindig, nemigen talál helyeslő fogadtatásra, mert legfeljebb azokra az időkre érvényes, amikor a katonák még egymással birkóztak meg, de amikor a személyes bátorságot és önfeláldozást a nehéz fegyverek küzdelme váltotta fel, a személyes helytállás szerepe már erősen csökkent. Egyébként is mondják némelyek hogyan büszkélkedhetik katonai kiválóságával az a nép, amely ez évszázad minden háborúját elvesztette.
Azt azonban minden tájékozott nyugati elismeri, hogy némely területen a magyarok nagyszerű teljesítményeket vittek végbe, sok kiváló tudósuk volt és van, számtalan Nobel-díjjal dicsekedhetnek, a filmművészetben sok magyar vált világhírűvé és sportolóik is a legjobbak közé tartoznak. Arról viszont nemigen hallani, hogy nemzetközileg is tisztelt és megbecsült politikusai lettek volna. Ha nevet kellene említeni, akkor olyanokat említenek, akik nemes ügyért küzdöttek, de elbuktak, mint például Kossuth, Nagy Imre, Mindszenty.
A nyugat-európai, de hozzátehetném, hogy az egész nyugati magyarság-kép 1956-ig meglehetősen vegyes volt. A vélemények eléggé eltértek egymástól és olykor ellentmondtak egymásnak. Ezek egész skálája fellelhető. A felmagasztaló dicséretektől a lesújtó elmarasztalásokig és sajnálkozásokig. Van, akinek a magyar szabadságszerető és őszintén demokrata, van, akinek politikailag ingadozó és szomszédaival barátságtalan.
Személyes megfigyelések, élmények és tapasztalatok alapján azt mondanám, hogy Nyugaton helyenként és alkalmanként gyérek, elavultak és hamisak a nemzetünket érintő ismeretek. Az már eléggé ritka, hogy Budapestet összetévesztik Bukaresttel, azt hiszik, hogy Ausztria és Magyarország összetartozik, vagy hogy a magyar a szláv nyelvcsalád tagja. Nem helyes azonban igazságtalannak és méltánytalannak lennünk. Magyarok között is akadnak, akik hasonló földrajzi és történelmi tudatlanságot árulnak el. Bizony előfordul, hogy ha egy magyart megkérdezünk, mit tud a peruiakról, a szenegálokról vagy az indonézekről, aligha ad pontosabb és szakszerűbb választ, mint ha például egy átlag amerikait, dél-afrikait vagy kínait kérdezünk meg arról, mit tud a magyarokról. Tehát terméketlen és felesleges azon keseregni, és idegeneket elmarasztalni azért, mert tájékozatlanok a magyarságot és Magyarországot érintő adatokban, ha nem tudják, hol keressék országunkat a térképen, ha semmi vagy csak nagyon kevés jut eszükbe, ha azt kérdik tőlük, hogy kik és mik a magyarok.
De ne is menjünk távoli földrészekre, maradjunk a közeli európai országoknál. Ott is gyakran találkozunk nekünk bortányosnak tetsző földrajzi, néprajzi és történelmi tudatlansággal. Az egységesülő, talán még a mi életünkben államszövetséggé átalakuló kontinensünkön is akadnak szép számmal emberek, akiknek halvány fogalmuk sincs arról, kikkel, mely népekkel élnek majd együtt közös állami keretekben. Aligha hiszem, hogy Magyarországon vagy a vele szomszédos országokban lakó magyarok ismeretanyaga gazdagabb és alaposabb lenne. Emiatt röstelkedni vagy szégyenkezni nemigen szükséges, mert másutt sem jobb a helyzet. Abban az országban, amelyben élek, évenként sok-sok millió polgár tölti az évi vakációt rendszeresen külföldön és nemcsak európai, de tengerentúli országokban is, mégis példák sokasága mutatja, hogy sem a meglátogatott tájakról, sem azok lakóiról érdemleges ismereteik nincsenek, de annál többet tudnak a szállodák állapotáról, konyhájáról, úszómedencéik méreteiről, szórakozási kínálataikról, a vendéglői kiszolgálás minőségéről és a vendégek viselkedéséről. Vannak sokat utazó "világjárók", akik a hoteleken, vendéglőkön, kávéházakon, kirándulási lehetőségeken és üzleteken kívül semmi iránt nem érdeklődnek és semmire sem figyelnek fel. Hasonlatosan azokhoz a pesti kispolgárokhoz, akiknek egy gyerekkoromban hallott adoma szerint a vasárnapi kirándulásuk abból állt, hogy a Széll Kálmán (ma Moszkva) térről a 87-es villamossal (vagy a 83-as volt?) kiutaztak Hűvösvölgybe, beültek a végállomás melletti Balázs-vendéglőbe, jól beettek és beittak, majd ismét villamosra szálltak és hazatértek a lakásukba, hogy másnap a munkahelyükön megelégedetten számoljanak be a hétvégi "természetjárás"-ról.
Persze, helytelen lenne azt hinni, hogy a nyugati emberek mind ilyenek és semmiről nem tudnak, semmi iránt nem érdeklődnek, semmire nem figyelnek, ami a városuk, tartományuk vagy országuk határain kívül történik. Nem szabadna abba a hibába esnünk, hogy olyasmit kérjünk számon más népek fiaitól, amiben magunk sem jeleskedünk.
Amikor 1949 elején Nyugatra menekültem és Svájcban telepedtem le, Magyarország híre eléggé rossz volt. Első lakóhelyemen az emberekre inkább a tájékozatlanság volt jellemző, semmint a félretájékozottság vagy tudatlanság. Magyarokkal szemben a svájciak megfigyeléseim szerint nem éreztek sem rokonszenvet, sem ellenszenvet. Várakozó állásponton voltak, hogyan viselkedjenek az új betelepültekkel szemben. Ez annak volt betudható, hogy a két nép története folyamán alig került közvetlen érintkezésbe, és kevés olyan eset fordult elő, amely akár az egyik, akár a másik érzelmet táplálta volna. A kalandozó magyarok St. Gallen-i viselkedésének nyoma legfeljebb a német Svájc polgárainak az iskolai történelemórákon megszerzett ismeretanyagában volt fellelhető, de a francia és olasz svájciakéban nemigen. A második világháborúban svájci diplomaták több magyar életét mentették meg, és a magyarok ezen kívül azt sem látszottak elfelejteni, hogy a svájciak mily jelentős szerepet játszottak a békét megőrző és emberbaráti intézmények létrehozásában. A negyvenes évek magyar menekültjei még alanyai voltak annak a svájci magatartásnak, amelynek révén minden politikai menekült tisztességes fogadtatásban és elbánásban részesült, de annak a hatósági nyomásnak is, mely arra irányult, hogy menekültek minél hamarabb hagyják el az országot, vándoroljanak ki tengerentúlra, vagy telepedjenek át más európai országba, amely esetleg befogadta őket. 1956 e tekintetben is kedvező fordulópont volt. A magyar menekülteknek nem kellett a jövő miatt szoronganiuk, szembeszökő rokonszenv és segítőkészség fogadta őket, a korábbi korlátozások és megszorítások megszűntek, és aki maradni akart, minden különösebb nehézség nélkül megtehette, állandó tartózkodási, letelepedési engedélyt, végül állampolgárságot kaphatott. A magyarok megítélése is javult, az érdeklődés irántuk és országuk iránt állandóan nőtt. Természetesen akadtak, akik e jogokkal és kedvezményekkel visszaéltek, a svájci polgári világba és életformába beilleszkedni nem tudtak. A különféle fondorlatokkal, csalásokkal, a törvényi hézagok kihasználásával, olykor bűncselekményekkel előbbre jutni és gyarapodni igyekvők azonban ráfizettek, mert nemcsak a bűnüldöző szervekkel, de a társadalommal, az egyszerű polgárokkal is ellentétbe kerültek, miután ez utóbbiak hagyományszerűen segítik a hatóságokat bűncselekmények elkövetői vagy az előírások megszegői ellen. Akadtak a magyarok között is ilyenek, de kevesen lévén nem tudták rontani a magyar menekültek túlnyomó többsége által kiváltott kedvező benyomásokat és a tisztességes viselkedés keltette jó érzéseket. A később svájci polgárokká vált magyarok törvénytisztelő magatartásukkal és szorgalmas, megbízható munkájukkal elismerést és megbecsülést vívtak ki.
Svájccal ellentétben például Franciaországban rosszabb és kedvezőtlenebb volt a magyar menekültek helyzete. Bejutni és letelepedni az országban könnyű volt, de jóval nehezebb munkához jutni és polgári életviszonyok közé kerülni. A hatósági ellenőrzés svájci alapossága és szigora hiányában bő tere nyílt annak, hogy a magyarok munka nélkül, a törvények és előírások megszegésével, bűnözési hajlamok kiélésével keressenek megélhetési és pénzszerzési lehetőségeket, valamint annak, hogy magyarok magyaroknak árthassanak. Míg Scájcban magyaroknak magyarok elleni besúgásai, beárulásai, rágalmazásai, feljelentései a hatóságoknál legtöbbször papírkosárba jutottak, Franciaországban kartotékokra, dossziékba kerültek, és ellenük védekezni csak nagyon nehezen lehetett. Ennek következtében gyakran méltánytalan elutasításban részesült sok magyar, aki valamilyen kérelemmel fordult a hatóságokhoz. A franciák nem követték a svájciak példáját abban, hogy csak svájciak közléseire hagyatkoztak, nem pedig egymással versengő, egymásra irigy magyarok kölcsönös befeketítési próbálkozásaira.
Franciaországban csak kevés helyen volt jó hírük a magyaroknak. A Hitlerrel való szövetség bizalmatlanságot keltett, és ez még az 1945-ös demokratikus kormánnyal való kapcsolatokat is beárnyékolta. Mintha a hivatalos Franciaország nem méltányolta volna kellően, hogy háborús összetűzésekre franciák és magyarok között nem került sor és egészen az ország német megszállásáig a németek francia hadifoglyai, ha történetesen Magyarországra menekültek, ugyanolyan emberséges fogadtatásban és bánásmódban részesültek, mint a lengyelek. Úgy tetszett, mintha a franciák még az Osztrák-Magyar Monarchia elleni érzelmeik miatt is idegenkedtek volna a magyaroktól, érdeklődésükkel és rokonszenvükkel inkább a románok és a szerbek felé fordultak. (Ma is észlelhetjük ennek jeleit a jugoszláviai eseményekben tapasztalt francia magatartásban.) Ráadásul Franciaországban sem volt hatástalan a szomszédos népek némely politikusai és közírói által terjeszetett magyarellenes propaganda.
Míg Franciaországban főleg a román és szerb nézetekre, véleményekre és helyzetábrázolásokra voltak fogékonyak, Angliában és az Egyesült Államokban elsősorban Benes munkálkodása eredményeként és következményeként a cseh szempontok és érdekek befolyásolták a Duna-medencét érintő véleményeket. Ezen az állapoton a magyar 56-os forradalom, valamint az 198990-es fordulatot követő magyar külpolitika valamit javított.
Németországban merőben más és kedvezőbb volt a helyzet. Ez nemcsak a történelmi hagyományok második világháború utáni feléledésével volt magyarázható, hanem még inkább azzal a ténnyel, hogy Németország és Magyarország között, legalábbis az újkor évszázadaiban, alig támadt maradandó következményekkel járó konfliktus, és a hajdani magyarországi nemzetiségek, valamint azok anyaországi pártfogói, sérelmeikkel és panaszaikkal, olykor ártó szándékú ötleteikkel és rágalmaikkal a nagy nyugati nemzetek közül legkevésbé és legritkábban Németországot keresték meg, valószínűleg azért a feltételezésért, hogy csak csekély meghallgatásra számíthatnak. A német politikai közvéleményben a magyarellenesség nem játszott lényeges szerepet, és az sem állítható, hogy a németek a magyarokat kevésbé kedvelték volna, mint a térség többi népét és országát.
A hitleri Németországgal való szövetség nemcsak annak háborús ellenfelei táborában, de a Hitler-ellenes és demokrata érzelmű németek közösségében is kedvezőtlenül befolyásolta a magyarságképet.
A második világháború után létrejött Német Szövetségi Köztársaságban a napi szóhasználatban Nyugat-Németországban a magyarok iránti rokonszenv szembeötlő volt, nemcsak az idemenekült és emigrációban élő magyarok iránt, hanem általában a magyarság iránt, amelynek a kommunista elnyomás okozta sorsát a legtöbben együttérzéssel és részvéttel szemlélték. A magyarok iránti rokonszenv és bizalom nem a hajdani szövetségi viszony hagyományán és még kevésbé a háborús fegyverbarátság tényén nyugodott, hanem a két nép közötti földrajzi közelségen, a történelmi kölcsönhatásokon, a mindkét részről ápolt emberi kapcsolatokon, nem kevésbé a magyar menekültek zavartalan beilleszkedésén és figyelemre méltó teljesítményein.
Németország nemcsak térbeli közelsége, a német nyelv kelet-közép-európai elterjedtsége, magaskultúrája, civilizatorikus fejlettsége folytán lett a politikai okok miatt hazájukat elhagyni kényszerült magyarok kedvelt menedéke, hanem azért is, mert megelégedett az állampolgári integrálódással és nem szorgalmazta az érzelmi és kulturális asszimilációt. Nem véletlen, hogy nemcsak a második világháború utáni menekültek választották új lakóhelyüknek, de sokan azok közül is, akik 1956-ban vagy később távoztak hazájukból. Németország korábban is kedvelt célországa volt az emigrálóknak. (Gondoljunk csak az 1848-as szabadságharc, a két háború közötti évek, a zsidók tanulmányait és érvényesülését korlátozó intézkedések időszaka menekültjeire.) Németország a hitlerizmus uralmát leszámítva szívélyesen és segítőkészen fogadta a magyar emigránsokat.
ők jól is érezték és érzik magukat ebben az országban. Panaszra nemigen akadt ok. Különösen Dél-Németországot Bajorországot és Baden-Württembeget tartották kellemesnek. Nemcsak a tájak szépsége és változatossága miatt, de azért is, mert minden más tartománynál közelebb fekszenek Magyarországhoz. Az életforma és a szokások sem idegenek. A nagyrészt katolikus lakosság ugyanazokat az ünnepeket és ugyanabban, vagy hasonló formában üli meg, mint Magyarországon szokás és hagyomány. Az erdőkben ugyan nem lombos, hanem tűlevelű fákat találunk, de a falvakban és városokban a házak hasonló módon épülnek, mégha szebbek és tágasabbak is, mint Magyarországon. A templomépítési stílusok és az istentiszteletek rendje is hasonlít egymásra. A konyha ugyan más, de magyar gyomornak elviselhető és ízletes. Mindez könnyen megszokhatóvá és megkedvelhetővé tette és teszi az ottani életet.
Amerikába számos kivándorlási hullámban kerültek magyarok. A legutóbbiban, 1956-ban sok magyar diák és értelmiségi jutott az Egyesült Államokba, ahová korábban is szép számmal érkeztek politikai és hivatási okokból. E magyarok nagymértékben növelték az amerikai társadalom intellektuális rétegét. A magyarok jelentős szerepet játszottak e nagy ország tudományos, művészeti és technikai fejlődésében. A politikában kevésbé jutottak érvényesüléshez és sikerhez. Még nem készült erről statisztika és tudományos felmérés, de tapasztalati tény, hogy a nyugati európai és tengerentúli országok politikai életében a közép- és kelet-európai bevándoroltak közül átlagosan jóval kevesebb magyar vállalt és kapott szerepet, mint akár a lengyelek, csehek, ukránok, baltiak és délszlávok. (Ez a jelenség egyébként Izraelben is észlelhető. A majd mindenütt sikeres magyar ajkú zsidók szerepe a politikában mindig meglehetősen szerény volt és ma is az.)
Magyarországon szokásos büszkélkedni azzal, hogy a magyarok tudása és képességei milyen átütő erejűek, és a világ mily sok tudományos vagy művészeti központjában találkozhatunk magyarokkal, a szellemi teljesítmények területén milyen sok magyar szerzett nevet és megbecsülést. Gyakran történik hivatkozás a számos Nobel-díjasra, atomtudósra, a különböző tudományágak és művészetek híres magyar alakjaira. Ez így van és sok neves hazánkfia megérdemli, hogy későbbi nemzedékek is számon tartsák nevüket és alkotásaikat. Helytelen lenne azonban elfelejtkezni arról, hogy igen sok magyar más országok állampolgáraként szerzett hírnevet, és nemcsak a közvéleményt formáló intézmények (nyomtatott sajtó, rádió, televízió), de a tudományos és művészeti világ is csak ritkán emlékeztet a magyar mivoltra, legtöbbször amerikainak, angolnak, németnek vagy osztráknak tekinti őket. Ezen lehet megütközni és méltatlankodni, de mint jelenséget tudomásul kell venni.
Persze, ez az életnek nem minden területén van így. Abban az esetben, ha valamely országban magyarok vagy magyar származásúak ellenszenves, csúf, visszataszító, káros, szégyenletes, elítélendő események és esetek kapcsán kerülnek említésre és a figyelem előterébe, nevüknél előbb értesülhetünk arról, hogy történetesen magyarok. A sajtó gyakran el is hallgatja a nevet, vagy személyiségi jogokra való tekintettel csak a keresztnévre, esetleg a teljes név kezdőbetűire korlátozza az információt, de annál nagyobb hangsúllyal és kiemelten jelenti, hogy egy magyart fogtak le, állítottak bíróság elé, ítéltek el lopás, csalás, sikkasztás, erőszak, betörés, emberölés, vagy akárcsak házasságszédelgés miatt. Igaz, más nemzetiségűek tekintetében is ez a gyakorlat, de arra nem vagyunk annyira érzékenyek, mintha azt olvassuk vagy halljuk, hogy egy magyar milyen galádságot vagy gaztettet követett el. A nyomtatott és az elektronikus sajtó nemcsak kényelemből vagy a nagyobb hatás kedvéért említi az esetek többségében inkább a nemzetiséget, mint a nevet, hanem azért is, mert könnyebben jegyezhető meg és tartható meg az emlékezetben, mint az olykor nehezen érthető és kimondható idegen név. A legutóbbi és két ország Belgium és Magyarország határian túl is tárgyalt botrányos Pándy-ügy, annak kriminalisztikai összefüggésein és büntetőjogi minősítésén kívül azért is keltett széles körű érdeklődést, mert a főszereplőt mindenütt keresztény lelkészként és ráadásul magyarként emlegették.
Ha a magyar jelző ilyen vagy hasonló formában és eset kapcsán kerül forgalomba, a külföldi magyarságképet érzékenyen érinti. Mégis, tapasztalati alapon megállapítható, hogy a magyarságnak nincs rossz képe a nyugati világban. A kedvező tények és jellemvonások messze túlszárnyalják a kedvezőtleneket. Ha csak arra az országra gondolok, amelyben élek, nevezetesen Németországra, jóleső elégedettséggel jegyezhetem meg, hogy a magyar nemzetről és az országról kialakult kép eléggé kedvező, előnyös, megnyugtató. Ennek összetevői egyfelől az a körülmény, hogy ellentétben a franciákkal, lengyelekkel, csehekkel magyarok és németek között az újabb kori történelemben nem robbantak ki súlyos érdekellentétek, határviták, éles konfliktusok, másfelől a Németországba került magyarok beilleszkedését és jó közérzetét sem zavarták a múltból örökölt traumák. Az ott élő magyarok munkájukkal hozzájárultak a német gazdasági csoda létrejöttéhez és az ország felvirágoztatásához. A hazai magyarság a vasfüggöny lebontásával elősegítette Németország két részének egyesülését és a nemzeti egység visszaállítását. Ma pedig a németek segítik a magyarokat országuk atlanti és európai integrációs folyamatában. Németország teljesítménye példa értékű, megmutatta, hogyan mehet végbe a két előjelű diktatúrából a demokráciába való átmenet és a demokratikus államberendezkedés meggyökereztetése. A németmagyar kölcsönös tapasztalatok hasznosítása elősegítheti a két ország közötti kapcsolatok további fejlődését, valamint Magyarországon a németekről, Németországban a magyarokról alkotott kép folyamatos javulását.
Ugyanez elmondható ha nem is hasonló előzmények és fejlődési állomások után a magyarságképnek más nyugati országokban való alakulásáról is. Magyar részről elsősorban arra kellene törekedni, hogy a magyarok, mind a Kárpát-medencében, mind a világban keletkezett diaszpórákban szorgalmukkal, lankadatlan és megbízható munkájukkal, tanultságukkal és megszerzett képességeikkel, nemzeti erényeikkel és közösségi fegyelmükkel, az emberi együttélés normáinak tiszteletével elismerést és megbecsülést vívjanak ki, oly mértékben, hogy ezt ne ingathassák meg időnként jelentkező baljóslatú fejlemények, akár egyéni, akár társadalmi fogyatékosságok, mulasztások, ballépések és vétkek.
Jó hírű és megbecsült, rossz hírű és becstelen magyarok mindig lesznek. Kívánatos lenne, hogy megmaradjon a jó hírűek túlsúlya és a rossz hírű magyarok nyilvánossága ne homályosíthassa el a kedvező magyarságképet.