Szeretem a gyilkosságot. Újabb és újabb rések nyílnak a testen, amelyekbe behatolhat a képzelet. Hat lövés? Öt? Kétszer senki se tudja fejbe lőni magát, akkor valószínűleg öt.
Kettő.
Kettő.
És egy.
De mért hiszem, hogy a másikra kétszer lő az ember? Egyszer, mert ölni akar, és még egyszer önmaga megnyugtatására, hogy sikerült, ott a halott.
Három is. A halottasház egybeépült a temetőcsősz családi házával, középen, a sárgára festett, feltört kriptályok mögött, bennük az egykori földesurak szétszórt csontjai. Mohón vetette rájuk magát a nép, leette róluk a gyűrűket, a karkötőket, és reménysége állkapcsába illesztette az aranyfogakat, harapni a jövőt.
Lakodalmi bicskázások hőseinek keresztjei korhadoztak, a Kárpátok fölött legéppuskázott pilóta üres sírja fölött ragyogott a márvány repülőgép, orosz katonák nevének betűi aranylottak.
Biciklin járt az alezredes. Ez még a Trabant előtti kor, amikor az igazi férfi Pannonia motorkerékpárral repesztett a főutcán, az őrsparancsnok meg a német sivatagi terepjáróról formázott oldalkocsis IZS motoron, derékszíján rúdlámpával, oldalán térképtáska, benne a BM Kiskönyvtár módszertani krimije. A többiek biciklin. A kormányon szarbarna disznóbőr aktatáska himbált, a csomagtartóra drótozva a garaboly, mert szerzés-mozgás az élet, mindig vinni kell valamit.
A látvány azonban akkor bontakozott ki, amikor a férfi leszállt a bicikliről, és nekiindult. A feltörekvő konfekció bő szárú nadrágját alul jobbról is, balról is csíptető fogta össze, nehogy bekapja a biciklilánc. Közszükségleti cikk a nadrágcsíptető, a kalapács- és százasszöghalmok közt kint van a vasműszaki kirakatában, a nadrágcsíptetőgyár beilleszti virágzását az ötéves terv keretei közé.
A férfi már leszedte a drótszamár kormányáról szarbarna aktatáskáját, lóbálja és közeledik. Térdén kipúposodva leng a nadrág, amelynek elől van egy kis éle, hátul ellenben csupa "harmonika", holott vasalót is olvaszt már Dunaújvárosban a nagykohó. De mégis, a vasalóigény nincs még kibontakozva teljesen. Ezeket a férfiakat félnadrágnak hívta a köznyelv. Szemből egy kicsit úrnak látszottak, hátulról gyűrött cselédnek.
Lent a nadrág a lábhoz tapad, ott túl a csíptetőn pedig lobog két nagy bokafül. A zakó, amelyet kiskabátnak neveztek, oldalzsebei kidudorodnak, s nem gond, ha a három gomb közül egy hiányzik. A gyárilag megkötött gumis nyakkendő vége be van gyűrve az ing alá, így nem tud szállni a bicikliszélben, hanem őrzi a komolyságot. A fölperdült inggallérok alól kilátszik a szürkülő bugyigumi, amely a végére varrt műréz csattal rögzítette a nyakkendőt.
Megváltás volt a gyilkosság ennek a közösségnek az életében. Fénnyel töltötte be napjaikat, megajándékozta őket a történet rejtelmeivel, új valóságokra irányította a tekintetüket: ha három hullában is, de fölfedezték, hogy az élet létezik. Három tavaszi virágszálnak látták a boncasztalra zsúfolt három halottat, és úgy szívták be a bomlás bűzét, mint amikor a tüdő bódító mintákat vesz a cserebogaraktól zúgó májusi estből.
Az alezredes nem viselt nadrágcsíptetőt, ő csizmát hordott, s naponta kétszer így biciklizett keresztül a falun. Reggel be a kiegre, délután vissza a kiegről. Hogy a kiegen mi történt napközben, azt nem lehetett tudni. Az ezredes sose jött ki onnan, még olyankor se, amikor megérkeztek a mélységiek, és fölverték az Arany Kacsa kisvendéglő legyes csöndjét.
A falu ugyanis a román határ közelében volt, az öregek az aradi piacról meséltek, és a rokkant tanítóról, aki a világosi lefegyverkezés után loppant be, és több nemzedéket végigvert, mire a mélységből kiáltozva a temetőbe vitték. Az aradi úton folytak be a tankok is. A sor eleje már Budapesten lángolt, amikor nálunk még mindig jöttek, jöttek és jöttek. A mélységiek akkor sehol se voltak. Néhány sörétes paraszt álldogált a kereszteződésben, aztán sietve hazakerekedtek, nehogy az orosz elszedje a puskájukat.
A mélységiek évekkel később érkeztek meg. A határszántás mentén tornyok és kutyás járőrök őrizték a semmit, beljebb a falvakban meg a mélységiek figyelték az idegent. Amint megjelentek nálunk, először az Arany Kacsában vettek magukhoz néhány kevertet, utána a munkásőrparancsnokkal meg a rendőrtisztekkel dzsipekbe nyomták magukat és vadászni mentek. A lehúzott tetejű dzsipekből géppisztollyal kaszálták az őzet, a nyulat, kézigránáttal halásztak, az Arany Kacsa konyháján megfőtt a halász-vadász vacsora, becsukták a spalettákat, a gyógyszertári asszisztensnő meztelenül táncolt az asztalon, aztán csönd lett, s másfél-két hónap múlva újra váratlan ellenőrzés következett.
Az egyik mélységi viszont az ellenőrzések között is bejött a faluba. Bizonyosan képzett katona volt, mert soha senki nem derítette föl, hogy az alezredes hitvesi ágyában az alezredes feleségével vív hatalmas küzdelmeket. Csak az alezredes.
Egy nyári délben, ebéd után, amikor a test kétszeresen is elnehezül, pilled a külső forróságtól meg a zsíros nehezéktől, amelyet gyomrába pakolt, az ezredes fölült biciklijére, és hazakarikázott. Nem ment be a házba, hanem csak megállt az ajtó előtt, s szinte rögtön fordult is vissza az irodájába, a lemezkazettából kivette kilencvennégy dekagrammos Tula-Tokarev szolgálati pisztolyát, a tárba bepattintgatta a nyolc lőszert, visszaült a biciklire, megint hazahajtott, és most ment be.
Kettő.
Kettő.
És egy.
Először a mélységit lőtte kétszer hasba, aztán a feleségét, végül önmagát halántékon, vagyis vakszemen, ahogy a félig úr, félig gyűrött cseléd népség mesélte. A temetőcsősznek volt drámai gusztusa. A hullaház kőasztalán középre fektette a nőt, jobbra az alezredest és balra a mélységit.
A rendőrség elvonulása után a nép összeszorított ököllel gyülekezett a temetőcsősz háza előtt, látni akarták a szegény alezredest meg a két latrot.
Hetekkel korábban megfordult a faluban egy vándorcirkusz. Még csak sátrat se vertek, a cirkuszos lány fátylat és óriáskígyót tekert magára, s így táncolt egy ponyva mögött. Tíz forintért lehetett megnézni, és ráadásképp utána még a majmokat is megmutatta. A temetőcsősz azt mondta, hogy akkor ez is tíz forint. De volt, aki négyszer-ötször visszatérve, negyven-ötven forintot költött a látványra. Férfiak, a szomorúan lengedező két nagy bokafüllel álltak a sorban, kezükben a szarbarna aktatáska, amelyből kiágaskodott a nikkelezett biciklipumpa, holtan ugyan, de mégis láttak egy nőt szétvetett lábbal hanyatt feküdni, tiszta meztelen.
Képzeletüket fölszabadította a tapasztalat. Kendős, szemérmes téeszasszonyok csillogó szemmel panaszkodtak egymásnak, hogy az uruk addig üti őket, amíg nem hajlandóak meztelenül fölfeküdni az ágyra, és eljátszani a katonáné Ancsát. Van ember, amelyik még azt is megkívánja, hogy pirosítózzák a hasukra a két lyukat, pontosan ott, ahol azokat katonáné Ancsa hasán ütötték a golyók.
A gyerekek akkora karéj cukros-zsíros kenyereket tartottak, hogy majd letört a kezük. Eszegetve kíváncsiskodtak a sor végén, de a felnőttek folyton elzavarták őket. Nem nézhették meg a szerelmeseket. Annál nagyobb lett a hatás. Úttörő-foglalkozásaink egy csapásra átalakultak, sokkal érdekesebbek, izgalmasabbak lettek. Izgatóak. Az iskolaudvarból kióvakodva a természetben találtunk rejtekhelyeket, ahol már nem Kulich Gyula, hanem Hulla őrsnek hívtuk magunkat. Kijelöltük katonáné Ancsát, a mélységit, az alezredest, és hetente háromszor eljátszottuk a halálos háromszöget. Szép sorban le kellett vetkőznie az összes lánynak, az összes fiúnak, a piros nyakkendők, az úttörőövek a bokrok ágain csüngtek, megszabadultunk a jelvényektől, a csapatjelzés fémszámaitól. Értelmet kapott az életünk.