A fejlett világ legkülönbözőbb országaiban közzétett statisztikai felmérések egybehangzóan az erőszakos bűncselekmények számának folyamatos növekedéséről számolnak be. A napilapok, a tévé tudósításai a szenzációnak kijáró terjedelemben, drámai színezetű részletezéssel hozzák emberközelbe a "legfrissebb gyilkosságokat és erőszakos nemi közösüléseket". A benyomás, mely ezek hatására önkéntelenül kialakul az emberben az, hogy az emberölések, az agresszió kiléptek a krimik lapjairól vagy a bűnügyi sorozatok mágneses szalagjáról, és hétköznapi életünk részévé váltak. Egy 1987-ben közétett felmérés adatai szerint, az amerikaiak mintegy fele már bő tíz évvel ezelőtt fel tudott idézni lakása közelében olyan helyeket, ahová nem mert volna éjnek idején egyedül elsétálni. Egy másik vizsgálat, melynek alanyai Seattle városa női lakosságának soraiból kerültek ki, azt mutatta ki, hogy a kérdezettek kétharmada mérsékelten vagy erőteljesen fél attól, hogy nemi erőszak áldozatául eshet. John Hagan (1994), aki ezeket az adatokat idézi, arra a következtetésre jut, hogy bár a legtöbb amerikai soha nem esik komoly erőszakos bűncselekmény áldozatául, az ezektől való félelem nagymértékben rányomja a bélyegét életükre (19.old.).
Ha van bűncselekmény, mely utcahosszal vezet az összes többi előtt annak tekintetében, hogy a borzalomnak és a rémületnek milyen mértékét képes kiváltani a róla értesülőkben, akkor ez minden kétséget kizáróan a bestiálisan végrehajtott sorozatgyilkosság. Hasfelmetsző Jack, a bostoni fojtogató, az alma-atai emberevő, Sarn fia, vagy hogy hozzánk közelebbi példákat említsünk, Râmaru és a kalapácsos ember egész városok, sőt országok lakosságának szívébe voltak képesek belopni a rettegés vasmarkú szorítását. Van valami ezekben a gyilkosságsorozatokban, ami magyarázattal szolgálhat arra, hogy miért félünk jobban az élet kioltásának sorozatos formájától, mint az emberölés "hétköznapibb" változataitól, még akkor is, ha előbbiek aránya elenyészően csekély a pillanatnyi felindulás, anyagi érdek vagy akár kétségbeesés diktálta, halálos kimenetelű agressziótól. Sőt annak ellenére, hogy a legtöbb sorozatgyilkosság esetében teljesen nyilvánvaló, hogy a tettes az áldozatok olyan szigorúan individualizált kategóriájára (pl. fiatal, szőke hajú nőkre) pályázik, akikkel még a legnagyobb jóindulattal sem fedezhetünk fel magunkban akár a legcsekélyebb hasonlóságot sem.
Az egyik ok kétségkívül abban keresendő, hogy ezek az esetek nagyobb nyilvánosságot, azaz sajtókampányt élveznek. Nehéz lenne eldönteni, hogy azért harapnak rá jobban ezekre az újságok, mert tényleg nagyobb szenzációként lehet csomagolni őket, mert vagy saját nyugtalanságuk ösztönzi őket arra, hogy éppen velük kapcsolatban pazarolják a tintát. Tény azonban az, hogy ezekre "ráállnak", és a velük kapcsolatos információkkal, borús helyzetfelmérésekkel, a rendőrség tehetetlenségének szüntelen ostorozásával borzolják a kedélyeket.
Másik ok abban keresendő, hogy ezekkel az elkövetőkkel szemben többszörösen is fegyvertelennek érezzük magunkat. Ez pedig, legalábbis részben, annak tulajdonítható, hogy már csak abból kifolyólag is, hogy a gyilkos annak ellenére nem kerül horogra, hogy minden újabb emberölés nagymértékben fokozza valamilyen hiba elkövetésének lehetőségét, rendkívüli intelligenciát tulajdonítunk neki, melyet iszonyatos cselekedeteinek szolgálatába állít. Márpedig a magasabb intelligenciával rendelkező és kiszámíthatatlan ellenfél végképp félelmetesnek, esetenként akár legyőzhetetlennek tűnhet.
Az erőviszonyok kérdése jelentős mértékben összefügg a kontroll kérdésével. A szorongás és a stressz korszerű szakirodalma (pl. Sarafino, 1994) döntő szerepet tulajdonít a helyzet fölötti kontroll hiánya érzsének ezen állapotok kialakulásában, állandósulásában vagy felerősödésében. Szintén a kontrollhit problémáját veti fel azoknak az eszközöknek a felleltározása is, amelyek bevetésével valamely nem kívánt esemény bekövetkezését megakadályozhatjuk. Ebből a szempontból a "hétköznapi gyilkosságok"-kal szemben sokkal védettebbnek érezzük magunkat: elkerülhetjük azokat az indulatos szóváltásokat, melyek erőszakba torkollhatnak, azokat a helyeket, ahol kétes vagy nyilvánvalóan veszélyes elemek tanyáznak, vagy megnyugtathat pénztárcánk lapos hasa a tekintetben, hogy anyagi helyzetünk igen kevéssé vonzó áldozattá tesz egy zsákmányra éhes rablógyilkos számára. Mindezek azonban édeskeveset érnek a sorozatgyilkossal szemben, akinek rejtélyes alakja mögött senki sem gyanít toprongyos, marcona alakot vagy anyagi érdekek által fűtött bűnözőt, akit az ember úgy kerülhet el, hogy egyszerűen átmegy a szemközti járdára. Az a tény pedig, hogy azt a látszólag oly kézenfekvő megnyugtató felismerést, hogy nem felelünk meg az elkövető "ízlésének", egyszerűen figyelmen kívül hagyjuk, mindenekelőtt az ember információfeldolgozó apparátusa szelektivitásával magyarázhatjuk. Szintén könyvtárnyi szakközlemény igazolja azt, hogy a szorongás körülményei közepette éppen azokat az elemeket nem vesszük észre, melyek megszabadíthatnának a nyomasztó teher alól.
Ami azonban még ezeknél a már felsorolt okoknál is nagyobb súllyal nyom a latban akkor, amikor félelmeinket szabadjára engedjük Hasfelmetsző Jack utódaival szemben, az az őrületre vonatkozó feltevés. A sorozatgyilkosról tudjuk, hogy olyan elmebeteg, aki a pusztítás, a gyötrés által okozott kóros élvezet megszerzése miatt öl, olyan késztetéstől hajtva, melynek képtelen ellenállni, még akkor is, ha az egészen más természetű, mint a sokkalta több emberölésért felelős pillanatnyi felindulás. Őrültekre, elborult elmére vall a gyilkosságok elkövetésének bestiális módja, az eltorzult, súlyosan zavart szexualitás elemeinek jelenléte a tettelkövetés körülményeiben, a bizarr jelekhez vagy rituálékhoz folyamodás, az aprólékos megtervezés. Iszonyunkat csak fokozza az az elképzelés, hogy ezt a megzavarodott elmét látszólag normális, esetleg köztiszteletnek örvendő személy álarca takarja, aki elméletileg akár ismerettségi körünkhöz tartozhat.
A sorozatgyilkos kétségkívül nem tartozik a "született bűnözők" Cezare Lombrozo által leírt és mindenekelőtt szembeszökő alkati sajátosságai által leírt kategóriájához, akit vastag tarkója, keskeny homloka és orrához közel álló szemei árulnának el. Nicolae Mãrgineanu (1973) szerint a bűnözés gyökereit inkább az agresszió túlzott fejlettségében kell keresni. Amikor Sigmund Freud bevezette a "halálösztön" fogalmát az emberi tudattalanban rejlő pusztító tendenciák megjelölésére, elmélete heves ellenállásba ütközött. Évtizedekkel később Konrad Lorenz (1976) így nyilatkozik ezzel kapcsolatban az agresszióról írott könyvében: "Az emberiség mindent elkövet önbecsülése védelme érdekében, most azonban itt az ideje, hogy alázatot prédikáljunk és komoly kísérletet tegyünk arra, hogy leromboljunk minden akadályt az önismeret útjából." (193.). Szintén Lorenz emeli ki azt a gondolatot is, hogy az ember pontosan azáltal emelkedett ki az állatvilágból, hogy az értelem funkciójára és az erkölcsi felelősségre támaszkodva megtanulta ösztönös késztetéseit uralma alá hajtani.
Nyilvánvaló, hogy a sorozatgyilkosság elkövetője mögött ennek a kontrollfunkciónak a zavarát feltételezhetjük. Joggal tevődik fel tehát a kérdés, hogy mi zavarhatja meg a funkció hatékony működését.
Az első kézenfekvő magyarázat az, hogy a nemiség. A bűnelkövetők az esetek elsöprő többségében férfiak (John Braithwaite, 1993), bár a történelem során szép számmal jegyeztek fel példát nők lelkiismeretét terhelő sorozatgyilkosságokra (a hozzánk legközelebbi példa a Báthory Erzsébeté). Szintén a szexualitás hatására utal az a tény is, hogy a sorozatgyilkos áldozatai a legváltozatosabb perverziók jeleit viselték. Az elkövetőkhöz kapcsolódó egyik kézenfekvő feltevés tehát az, hogy szadisztikus jellegű késztetés által lennének mozgatva. Az Amerikai Pszichiáterek Egyesülete (APA) által kiadott Statisztikai és Diagnosztikai Kézikönyv utolsó kiadása, mely szakemberek körében a DSM-IV néven ismeretes, a szexuális szadizmust úgy határozza meg, mint intenzív szexuális fantáziák, késztetések vagy magatartás legalább hat hónapon keresztüli ismétlődését, amelynek keretén belül egy áldozat pszichológiai vagy fizikai szenvedése, megalázása szexuálisan izgató. Ahhoz, hogy a fennálló zavart valóban szadizmusnak lehessen diagnosztizálni, az szükséges, hogy a késztetés cselekvésben nyilvánuljon meg. A sorozatgyilkos mindenféleképpen beleillik ebbe a pszichopatológiai kategóriába, ám eddig még nem sokat tudunk arról, hogy mitől vált szadistává. James W. Messerschmidt (1997) a hatalom szerepét domborítja ki a bűncselekmények kiváltó okai között. Ezek szerint azt feltételezhetjük, hogy a bűncselekmény hajtórugói között a frusztrált hatalomvágy hatását lehetne felfedezni. Ez az elmélet könnyen összeegyeztethető azzal a megállapítással, mely szerint a "hagyományos" nemi erőszak sem annyira a szexuális vágy kifejeződése, mint inkább az ellenkező nemű személy fölötti uralomra törekvés brutális módozata.
Nem nehéz arra a kérdésre válaszolni, miért kell valakinek ezen az úton biztosítania a dominanciáját. A fő okot itt a más mechanizmusok csődjében lehet keresni, egy olyan személynél, aki amúgy nagy jelentőséget tulajdonít személyes megvalósulásának. A szakirodalom mindenekelőtt a narcisztikus személyiségek struktúrájában fedezi fel a mindenhatósági érzésekre, fantáziákra való hajlamot (Otto Kernberg, 1990). A DSM-IV többek között arra hívja fel a figyelmet ezzel a személyiségzavarral kapcsolatban, hogy az ilyen személy különös, egyedi teremtménynek érzi magát, aki másokat önző módon kihasznál annak érdekében, hogy saját céljait elérje (APA, 1994).
A bűnelkövetőnek még egy sajátosságára érdemes felhívni a figyelmet: a magányosságára. N.M. Rat és B. Dasch (1990) tizenöt gyilkos vizsgálata alapjáállapíthatta meg, hogy a gyilkosság egy "magányos ügy", melyet leggyakrabban pszichotikus zavarban szenvedők követnek el. A magányt egyébként a nemi erőszakot elkövetők (Y. Garlick és mtsai, 1996; K.M. Bumby és mtsai, 1997) és az ún. "kényszeres követők" életében is felfedezték.
Lehetséges tehát, hogy a szadisztikus sorozatgyilkosságok mögött a magány érzésével való boldogulás képtelensége húzódik meg.
IRODALOM
American Psychiatric Association (1994): Diagnostic and Statistical Manual of Mental Disorders. Fourth Edition, Washington, DC, Author.
Braithwaite, J. (1989): Crime, Shame and Reintegration. Cambridge, Cambridge University Press.
Freud, S. (1991): A halálösztön és az életösztönök. Bp., Múzsák Kiadó.
Garlich, Y., Marshall, W.L., & Thornton, D. (1996): Intimacy deficits and attribution of blame among sexual offenders. Legal and Criminological Psychology, Vol.1 (Part.2), 251-258.
Hagan, J. (1994): Crime and Disrepute. Thousand Oaks, CA, Pine Forge Press.
Kernberg, O. (1990): Borderline szindróma és patológiás narcizmus. Bp., Kapocs.
Lorenz, K. (1976): On Aggression, London, Methuen & Co Ltd.
Margineanu, N. (1973): Conditia umanã, Bucuresti, Editura Stiintificã.
Maloy, J.R. (1996): A clinical investigation of the obsessional follower. In Schlesinger, L.B. (ed.): Explorations in Criminal Psychopathology. Springfield, IL, Charles C. Thomas Publ.
Messerschmidt, J.W. (1997): Crime as Structured Action, Thousand Oaks, CA, Methuen.
Sarafino, E.P. (1994): Health Psychology. Biosychosocial Interactions. New York, John Wiley & Sons, Inc.