Talán azért, mert "a gördülő követ nem lepi be a moha". Talán azért, mert vannak nyugtalan emberek, akik nem szeretik a "langyos a sör, de nekünk úgy is jó" felfogást. Talán másért. Ki tudná ezt igazán megmondani? Mint ahogy azt is nehéz lenne összeszámolni, hányszor sóhajt fel a tankönyvíró Csokonai szavaival: "az is bolond..." Oktató-nevelő rendszerünk rendkívül merev. Iskoláinkban még mindig dívik a poroszos fegyelemideál, az ex catedra nevelés. A tanár abszolút igazságok kinyilvánítója, a tanuló pedig passzív befogadó. Információk özönét kell megemésztenie és visszaadnia, lehetőleg szabályos keretek közt, hogy mérhető legyen a teljesítménye. A sablongondolkodástól eltérő tanuló renitens, mert nem fogadja el a jól bevált szabályokat. A szakadék tanár és diák között egyre mélyül, néhol egyenesen ellenfélként állnak szemben. Holott a ma iskolája műhely kellene hogy legyen, alkotóműhely, ahol minden gyerek kellő figyelmet, támaszt kap a képességei kibontakoztatására. Megcsontosodott iskolarendszerünk változás után kiált. Legelőször persze a felfogást kellene megváltoztatni, holott ez a legnehezebb. Oktató-nevelői munkánk a gyermekért a gyermekkel együtt folytatva lehet csak sikeres. Sokan érzik azt, hogy ahogy van, az nem jó. Többen keresik is a megújulást. A rátalálás per-sze nem olyan egyértelműen könnyű. Külső parancsszóval csak látványos külső változást érhetünk el. Az igazi reformnak a nevelők köréből kellene elindulnia. Mert csak a gyakorló nevelők tudják igazán, hogy milyen nehézségekkel küzdenek. S a nehézségek leküzdésének módozatait közösen kell hogy keressék, ha valóban eredményt akarnak.
Feltételezem, hogy minden pedagógus jóhiszemű, tehát azt teszi, amit jónak lát. Az már kérdéses, hogy az ő felfogása mennyire összeegyeztethető korunk követelményeivel. Gyorsan változó korunkban a pedagógusnak kellene a legrugalmasabbnak lennie. Megőrizve az egyetemes emberi értékeket, feldolgozva a legújabb információkat, teljesítményképes tudást kellene nyújtania a gyermeknek. Csupa feltételes mód. Úgy tűnik, nagyon nehéz megfelelni ezeknek a követelményeknek segítség nélkül. A tanár fura helyzetben van: programok, vizsgák, versenyek követelményeitől gúzsba kötve kell táncolnia, még akkor is, ha jobbik énje másféle tanmenetet, másféle nevelést sugallna. Ugyanakkor sokféle frusztrációnak kitéve magára van hagyatva a problémáival a kieégés ellen legfeljebb saját józan esze segít küzdeni. Talán ezért is ír tankönyvet, mert küzdeni akar. Szélmalomharc? Méglehet. De aki nyugtalannak született, az nehezen fog megváltozni. Így tehát nekisóhajt a sziszifuszi munkának: megpróbál sokak számára elfogadható tankönyvet írni.
A legelső és talán legfontosabb kérdés: kinek írjuk a könyvet? Az iskola a közhiedelemmel szemben közszolgálati intézmény. A gyermekért van. A jövő felnőtt társadalma sokban függ a jelen iskoláinak minőségétől. Vegyük hát szemügyre, kinek is ír az ember tankönyvet, pontosabban ez esetben magyar nyelv- és irodalomkönyvet.
A gyermekek nagy része átlaggyermek, akit leköt a tévé, vonz a játék, és nehezen olvas végig egy komoly irodalmi művet. Gyakorló tanáraink igazán a megmondhatói annak, hogy hány százalékban küszködnek olvasási nehézségekkel a gyerekek. Ezek számára elvont irodalomelméleti fogalmakkal dobálózni egyenértékű a kudarccal. A magyar tanulása kínos, nehezen követhető kötelesség lesz, és ez, mondanom sem kell, nem fog az irodalom szeretetére nevelni. Persze bűn lenne elfeledkezni azokról a kis ügyeskékről, akiknek a szürkeállománya korukat megszégyenítően működik, akik mindent elolvasnak és könnyedén feldolgoznak. De még ezek közül is csak kevesen lesznek valóban irodalmárok. Tegyük hát félre az elmélet magolását, és induljunk el a felfedezés játékos, figyelem- és érdeklődésfelkeltő útján!
A szövegek olvasása közben észrevétlenül szembesülhet a gyermek a különféle erkölcsi szituációkkal, különösebb moralizálás nélkül megerősíthetjük a helyes értékrendjét, és akarva-akaratlanul számos irodalomelméleti tudnivaló is kerül a birtokába. A Máthé Andrással közösen írt Magyar irodalom és nyelvtan az V. osztály számára című tankönyv sok-sok éven át alakult észrevétlenül. Olyan kipróbált szövegek kerültek bele, amelyek közel állnak a ma gyermekéhez. Süsü sárkány mássága, Döm-dö-döm embersége, Tigriske mohó mesevágya örömteli órákat szerzett már több nemzedéknek. Persze, a tankönyvíró nem válogathat éppen kedvére, hisz megszabott ajánlathoz kell alkalmazkodnia. Ilyenkor megpróbálja játékos elképzeléseit átvinni a mások által választott szövegre is.
Az irodalom az emberről, rólunk szól. Közelebb kell vinnie önmagunk megismeréséhez. Ezért van tankönyvünkben az iskoláról, a könyvről, a könyvtárról szóló fejezet is. Hiszen a gyerek ideje nagy részét az iskolában, könyvek közt tölti. Szeretni pedig igazán csak azt lehet, amit közelebbről is ismerünk.
A nagyobb lélegzetű művek részleteit úgy próbáltuk összeeállítani, hogy felkeltse a gyermek kíváncsiságát. Hátha kedve támad elolvasni Csipike vagy a Taligás király történetét.
A színjátszás nevelő-képző hatását már Comenius is elismeri. Igyekeztünk olyan feladatokat bevinni, amelyek a cselekvés, a színjátszás eszközeivel szolgálják a mélyebb, átéltebb megismerést. Régi és állandó problémája a pedagógus-nak, hogy mit vigyen színpadra a gyerekekkel. Ebben segíthet a könyvünkben szereplő kitűnő népi életkép, a fonó-jelenet, mely mellesleg jó ürügy a népköltészeti alkotások megismerésére is.
Korunk égető problémája a környezetszennyezés. A Zöld Lapok erre a veszélyre hívja fel az egyébként nagyon érzékeny gyermekek figyelmét.
Az irodalmi anyag összeállításánál ugyanaz volt az elképzelésünk, mint a nyelvtannál: hatékony, teljesítményképes, hasznos ismereteket adni a gyermekeknek, a nekik megfelelő szinten. Mindenkinek szüksége lesz a helyes be-szédre és a kifogástalan írásra. Ezért van a sok helyesírási gyakorlat, beszélgetési szituáció, valamint a játékos beszédtechnika. Ha valaki tiszta fogalmakkal és érthetően beszél, annak az önbizalma is nagyobb lesz. És itt talán elárulhatom végső és legfontosabb célunkat: személyiségfejlesztésre alkalmas könyvet szerettünk volna teremteni. De hogyan lesz valóban alkalmas személyiségfejlesztésre a könyvünk? Semmi esetre sem akkor, ha betű szerint minden feladatát megtanítjuk. Az alternatív tankönyvek léte bizonyos szabadságot nyújt a tanárnak, sőt szinte kötelezi rá. A tanárnak szelektálnia kell, át kell szűrnie saját személyiségén az anyagot, mert csak így lehet meggyőző.
Ne sajnáljuk a beszélgetésre szánt időt, hisz fogalmazás az is, és lehet, később jobban megtérül a haszna, mint ha ragaszkodva a fogalmazásórák régi kereteihez mondjuk, az őszről vagy a vakációról íratnánk fogalmazást.
Nagyon sok olyan részfeladat van a könyvben, ami azonnali gondolkodást, véleménynyilvánítást kíván. Fogadjuk el, hogy ez is fogalmazás, és nem is a legkönnyebb fajtából. Így aztán időt is nyerhetünk, mert a fogalmazások természetesen belesimulnak az irodalomtanítás menetébe. Nem lesz külön fogalmazásóra, csak heti három irodalomóra, melynek keretében akkor és ott íratunk fogalmazást, ahol adódik.
Nagyon sok játékra is gondoltunk. A játék fellazítja a merev órai kereteket, jó hangulatot biztosít és önkéntes, belső fegyelmet együttműködési készséget alakít ki. Játszani pedig minden gyerek szeret.
A tankönyvíró álmodozik: könyvét megértve tanárdiák együttműködő műhelyévé válik a magyaróra. Kényszerektől, sablonoktól felszabadulva jókedvű együttgondolkodás folyik majd. Ez per-sze, mint minden álom, ideális. Hogy mennyit sikerül megvalósítani, azt majd a gyakorlat dönti el. Jó lenne hinni, hogy a gyakorlat igazolja elképzeléseinket, és egy picit előbbre viszi a tanügy kátyúban vergődő szekerét. Egy biztos, ha nem reménykedtünk volna ebben, nem írjuk meg a tankönyvet. Nem kerestünk volna kiváló illusztrátorokat, akik képeikkel tápot adnak a fantázia és szépérzék fejlesztésére.
Miért is ír az ember tankönyvet? Mert akar valamit. Valamit, amiről azt hiszi, hogy jó. Ha nem is egyértelműen, ha nem is mindenki számára. De jó. És szorongva várja, hogy a sok szép elképzelés, keresés, kutatás, kompromisszumos megoldás után hogyan fogadják azok, akikért megszületett ez a könyv: a gyermekek és a tanárok.