"Párizs szeme" így nevezte barátja, Henry Miller amerikai író a Brassai néven világhírűvé vált fotóművészt, ifj. Halász Gyulát, akinek centenáriumáról 1999-ben világszerte megemlékeznek. Ezt az évforulót nagy gonddal készítik elő szakmai körökben, múzeumokban, kiadványok, kiállítások keretében. Nemrég kaptam kézhez egy könyvet, amelynek kiadója University of Chicago Press (Chicago és London); Brassai: Letters to my parents. A könyv Brassai szüleihez írott leveleit tartalmazza, amelyeket Berlinből és Párizsból küldött haza, Brassóba, 19201940 között, anyanyelvén, vagyis magyarul. A kötet angol nyelven jelent meg, 1997-ben, Laki Péter és Kántor Barna fordításában, a houstoni (Texas, USA) Museum of Fine Arts gondozásában. A kötetben olvasható: Gilberte Brassai (a művész özvegye): Előszó az angol nyelvű kiadáshoz; Brassai bevezetője az első, 1978-as kiadáshoz; a levelek; Horváth Andor Hallway to Parnassus című tanulmánya és a kiadáshoz fűzött kommentárja; Anne Wilkes Tucker: Education of a Young Artist című tanulmánya; Jegyzetek; Névmutató valamint Brassai-fotók reprodukciója.
Anne W. Tucker a houstoni Museum of Fine Arts munkatársa, múzeológus, művészettörténész, régóta foglalkozik Brassaival mint a századelő expresszionista avantgárd művészeti irányzatainak egyik legjelentősebb alakjával. Két évvel ezelőtt Brassóba is eljutott, hogy megismerje a művész szülőhelyét, személyiségének gyökereit, s felkutassa az esetleg még lappangó leveleit, írásait, a még élő rokonokat, barátokat. Ifj. Halász Kálmán építészmérnök, Brassai azóta elhúnyt unokaöccse kérésére elkísértem Mrs. Tuckert kutatóútján, fordítottam a lefolytatott beszélgetéseket, s ezáltal ismét alkalmam volt közel kerülni Brassai alakjához, és érdekes sorsú családjának történetéhez. Azért mondom, hogy "ismét", mert művészetén kívül, amelyről számos forrásból tájékozódhattam, egyfajta családi-baráti kapcsolatok is léteztek szüleim, illetve nagyszüleim révén a Halász családdal. Brassai apja, id. Halász Gyula, a régi Brassó egyik lenyűgöző alakja, tanár és újságíró, igen jó barátságban volt nagyapámmal, id. Szemlér Ferenccel, az egykori katolikus főgimnázium igazgatójával. A századik év küszöbén című könyvében meleg szavakkal emlékezik meg róla, s amikor interjút készítettem vele, verses dedikációt írt a nekem szánt példányba. Másik fia, Halász Kálmán műépítész pedig bútort tervezett szüleimnek, az akkor igen divatos Bauhaus-stílusban néhány darabja még ma is megvan. Tulajdonképpen szinte beleszülettem egy olyan forma-, és kifejezésvilágba, amelynek két legjellemzőbb alkotója, Johann Mattis-Teutsch és Brassai, innen, Brassóból indult el a világhír útján.
Mrs. Tuckert minden érdekelte, ami Brassaira vonatkozott; még a szülők sírjához is ellátogatott a brassói katolikus temetőbe. Megnézte a szülőházat is, az egykori Szent János utcában; a valamikori főreáliskola épületét, ahova Brassai járt mint kisdiák (az épületet Alpár Ignác tervezte); s a kevés Brassóban maradt Brassai-relikvia között rábukkant egy kézzel írott diákújságra, amelyet a kisdiák Halász Gyulus egymaga írt és szerkesztett; a HIRTELEN HÍREK című szatirikus, kézzel írott "újságot" lefénymásoltatta s angolra is lefordíttatta; ellátogatott a Mattis-Teutsch-emlékházba, a művész egykori Hosszú utcai műtermébe, ahol alkalma volt "élőben" látni a művész kezdeti korszakából származó festményeit, amelyeket eddig csak reprodukcióból, vagy egyáltalán nem ismert, s mint mondta, páratlan élményt jelentettek számára. Most aztán elküldte nekem a Brassai-leveleskönyvet, azzal a kéréssel, hogy az apa, id. Halász Gyula könyvéből a hírneves fiúra vonatkozó részeket fordítsam le angolra, mert a centenáriumra ezt is szükségesnek látja...
E huzamosabb foglalatoskodás közben Brassaival, volt alkalmam elgondolkozni azon, hogy mit is jelent teljes szakmai apparátussal és anyagi lehetőségekkel felkészülni egy ilyen jelentőségű kulturális eseményre; s hogy milyen mértékben nyomja rá bélyegét a nálunk fél évszázada pusztító aktivista stílus és a pénztelenség, illetve a fölösleges pazarlás kultúránk egészére: hogyan tombol a hozzá nem értés, a felületesség, a fesztivizmus még a legjobb szándékú eseményekben, rendezvényekben is, egyre inkább, egyre elszomorítóbban. Hogyan tűnnek el sorra eredeti helyükről, szülöföldjükről legnagyobb értékeink; alkotóink hagyatékát idegen tájakon ápolják-gondozzák tovább. Itt, Brassóban például hiába akarnánk Brassai-centenáriumi emlékkiállítást rendezni a helybeli művészeti múzeumban: a városban, de még az országban sem létezik már egyetlen eredeti Brassai-alkotás vagy -dokumentum. Nyugat-Európa és Amerika fogja mindezekkel Brassait ünnepelni 1999-ben.
Végül Brassai leveleiről amelyeket a világ, hála e rendkívül szép, értékes kiadásnak, angol nyelven is olvashat. De milyen öröm és élvezet e leveleket eredetiben olvasni! Brassai kifogyhatatlan nyelvi leleményessége, humora, éleslátása, művészi fogékonysága mindenre, ami új és friss a szellemi alkotói szférában mindez írásaiban, leveleiben, verseiben is tökéletesen megnyilvánul; világlátása, stílusa, sziporkázó szójátékai, iróniája, nagyvonalúsága Karinthyt és korát idézi fel a magyar olvasóban; szinte lehetetlen más nyelven ugyanezt visszaadni. E szempontból tehát a magyar olvasó kimondottan előnyben van a más nyelvűekkel szemben. A 70-es években, Brassai beleegyezésével e levelezés megjelent részben A Hét hasábjain, később az Előhívás című kötetben a Kriterion kiadónál, Horváth Andor szerkesztésében, Halász Kálmán, a művész akkor még élő testvéröccse közreműködésével. Az azóta eltelt szinte két évtized alatt Brassai életműve, alakja elhalványult az itthoni köztudatban; 1984-ben Párizsban bekövetkezett halálától, felesége, Gilberte Boyer gondozza hagyatékát; életművét pedig a világ számos múzeuma őrzi. Brassai könyvei, fotóalbumai, egyetlen saját filmje a világ könyvtáraiban, fototékáiban hozzáférhetők; a magyar olvasó a leveleken kívül a Beszélgetések Picassóval című könyvét ismerheti. Zseniális fotóművészként a Paris du nuit (1932) és Le Paris secret des années 30 (1976) című albumok és számtalan lapban, folyóiratban publikált fotója révén szerte a világban munkássága ugyanazt a korszakot tükrözi, amelyet Picasso, Léger, Man Ray, Pierre Reverdy, André Breton, illetve Tihanyi, Mattis-Teutsch, Berény Róbert, Pór Bertalan és mások neve fémjelez, s amelyből a modern művészet kibontakozott a huszadik század derekán. Ahogyan a jóbarát, Henry Miller írja róla: "Brassai rendelkezik azzal a ritka tulajdonsággal, amely csak igen kevés művésznek adatott meg: a normális látással. Nincs szüksége arra, hogy a látványt torzítsa, átgyúrja, hazug vagy túlzó módon láttassa. Egy jottányit sem kell változtatnia az élő világ elrendezésén; úgy látja a világot, amilyen, és nem másképp tehát természetesen és magától értetődően... Egyforma türelemmel és érdeklődéssel veszi szemügyre a repedést a falban, vagy egy város panorámáját. Mert Brassai maga a szem az élő, eleven tekintet."