Paul Wolfowitz kinevezése a Világbank élére rendkívül kedvező lehet. De éppen ellenkező okból, mint ahogyan azt támogatói gondolják, akik szerint amint az egykori helyettes védelmi miniszter átveszi a bank irányítását, felülvizsgálja annak működését. Remélhetőleg azonban éppen a bank fogja megváltoztatni Wolfowitzot.
Washingtonban gyakran lehet hallani, hogy a konzervatív politikusok tele vannak új ötletekkel, míg a liberálisok csak a régi ortodoxiákat védik. Ennek valójában pont az ellenkezője igaz a szegénység felszámolására irányuló harc terén. Konzervatív politikusok szájából gyakran lehet hallani, hogy a segélyezés csak az ablakon kidobott pénz, ami csak egyesek svájci bankszámláit gyarapítja, vagy hogy a szegény országoknak csak a piacaikat kellene megnyitniuk a növekedés érdekében.
A gyakorlat azonban azt bizonyítja, hogy a segélyek számos esetben kiemelkedő eredményekhez vezettek. 1980-ra például a WHO-nak sikerült 13 év alatt felszámolnia a himlőt, és sikeresen üzent hadat az 1988-ban még 350 ezer embert érintő gyermekbénulás ellen. Az ún. zöld forradalom pedig olyan országok élelmezési problémáira nyújtott gyógyírt, mint Mexikó vagy India, amely mögött szintén külföldi segélyek álltak. A piac felszabadítása pedig nem minden esetben hozza magával az életszínvonal növekedését. Innen, Nyugatról könnyű megfeledkezni a probléma mihamarabbi orvoslásának szükségességéről. Míg nálunk a szegénység rossz életkörülményeket jelent, addig a szegény országokban halált hoz.
Wolfowitz kinevezése jelentős változást hozhat, bár személyét számos kritika érte a tapasztalat hiánya, az amerikai unilateralizmus követése, vagy ideologikus világképe miatt. De egyetlen jellemzője ellensúlyozhatja mindezen vádakat: Wolfowitz konzervatív republikánus, pártja jobb szárnyának vezéregyénisége. Ha megkapja a posztot, beleássa magát az ügybe, és felismeri rendezésének sürgető voltát, így elkerülhetetlen, hogy a szegénység felszámolásának szószólója legyen. Képes lehet arra, hogy cselekvésre bírja az ügyben eddig némán hallgató pártját.