„Orosz írók közül õ volt az egyetlen, akinek megadatott, hogy a szellem
embereként meghatározó szerepet játszhatott a szovjet rendszer
megdöntésében” - írta Pelle János néhány hete megjelent kitûnõ megemlékezésében
Alekszandr Szolzsenyicinrõl. (Az írott szó ereje. Hetek, 2008. augusztus 8.)
![](alexandr_szolzsenyicinrol.jpg)
Ő nyitotta meg számunkra a kommunizmuskori Oroszország történelmét, méghozzá
annak is a legfélelmetesebb alkotóelemét - a Szovjetunió Kommunista Pártja által
a saját és más népekkel szemben alkalmazott terror leírását.
A Szovjetunió lakosainak idõsebb nemzedéke természetesen tudott a repressziók
létezésérõl, ugyanakkor az emberek még a Hruscsov-féle rehabilitáció után sem
mertek errõl beszélni. Hiszen a sztálini hóhér, Lavrentyij Berija és néhány
állambiztonsági fõtiszt büntetését leszámítva senkit nem vontak felelõsségre a
terrorrendszer kidolgozói vagy csatlósai közül. Attól féltek, hogy visszajön a
terror. Ezért hallgattak a bûntettek tanúinak milliói. Az elsõ, aki megsértette
ezt a hallgatást, és beszámolt a szovjet rezsim bûntetteirõl õszintén,
Alekszandr Szolzsenyicin volt.
Az állami terror keretei között élõ emberekrõl szóló tudósítást Szolzsenyicin
nem a Gulag szigetcsoport című regényével kezdte. Az Ivan Gyenyiszovics egy
napja címû kisregénye volt az elsõ. 1962-ben publikálták a hatóságok
engedélyével a Novij mir (Új világ) címû folyóiratban.
Szolzsenyicin mûve egy olyan orosz ember életérõl szólt, aki koncentrációs
táborba kerül. Ezért vált szimbolikussá a folyóirat címe is, hiszen a
koncentrációs tábor az új világ szükségszerû kellékeként lépett elõ. Pont így
tálalta a Szovjetunió a nézõpontját, szembeállítva a másik, kapitalista
világgal.
Akkortájt a Szovjetunió lakosai már együttérzéssel és felháborodással olvastak a
német lágerekben, Dél-Afrikában és Dél-Amerikában elkövetett terrorról. Ekkor
jelent meg az egyszerû szovjet emberrõl szóló elbeszélés. Nem volt itt
krematórium, mint a németeknél a második világháború alatt. Viszont ugyanúgy
mindennap leselkedett a halál mindenhonnan, fagytól, munkától, kivégzéstõl.
![](szolzsenyicin_amerikaban.jpg)
Amerikában
Az elbeszélés egy Ivan Gyenyiszovics nevû elítélt egy napjáról szólt. És az
olvasók megrendültek. Megrendítette õket a tragédia, miként kerül be egy
kisember egy „új világ” karjaiba. A mû azért okozott ekkora katarzist, mert
olvasói eddig büszkék voltak erre az „új világra”, igazságosnak és humánusnak
tartották azt. És azért is, mert mindenki ráérzett, hogy õk sem különbek Ivan
Gyenyiszovicsnál, mindegyikük egy ugyanilyen kisember, aki bármikor az ő helyére
kerülhet.
Szolzsenyicin nem csak arról a tragédiáról írt, ami a rendszernek nem tetszõ
embereket érte. Figyelmeztetett arra is, hogy hasonló bárkivel megtörténhet.
Hõse életén keresztül magyarázta el, hogyan lehet túlélni a Szovjetunió
koncentrációs táborait, és hogyan lehet közben megõrizni az emberi méltóságot.
1966-ban a Szovjet írók IV. kongresszusának írt levelek publikálásával véget ért
az író szovjet-oroszországbeli karrierje. Szolzsenyicin a cenzúra
megszüntetését és az üldöztetés áldozatául esett írók rehabilitációját
követelte, valamint a saját archívumának visszaszolgáltatását, amelyet még
1965-ben koboztak el a hivatalos szervek. A pokol tornáca (1968), a Rákosztály
(1969) és a Nobel-díj (1970) után egyre élesebbé vált konfrontációja a
hatalommal… Mindezeket még néhány botrány követte, beleértve a Levél a
Szovjetunió vezéreihez címû publikációját is.
1973-ban következett a Gulag szigetcsoport, ahol a terror mechanizmusa és
birodalmi méretei már egységes rendszerként jelentek meg. Ezért kellett
Szolzsenyicinnek elhagynia a hazáját, miközben a mûnek a távolból is óriási
hatása volt az emberekre. Néhány éve egy Budapesten élõ orosz haditengerészeti
tiszt mesélte, hogy a nyolcvanas évek végén a Gulag elolvasása után lépett ki a
Kommunista Pártból, majd lemondott a szolgálatról.
Mûvei kétségkívül elõsegítették a kommunisták hatalmának összeomlását,
valószínûleg sokkal inkább, mint a tartós áruhiány és a belsõ pártharcok.
A Szovjetunió Kommunista Pártja, majd maga a Szovjetunió is azért lett bukásra
ítélve, mert az emberek megismerték az igazságot a lágerekrõl. Ezt követte a
felismerés, hogy a hatalmon lévõ párt lelkén szörnyû bûntettek száradnak. Ezért
nem sikerült 1991 augusztusában a régi rezsim hívei egy részének megállítani a
peresztrojkát, és újra beindítani az elnyomó apparátust. A tegnap még reszketõ
és félrevezetett nép nemet mondott, ami részben Szolzsenyicin mûveinek
köszönhetõ. Sok évig tiltott irodalom lévén, a könyvek tömeges megjelenése épp a
peresztrojka idejére esett, biztosítva az erkölcsi erõt a kommunizmus
lerázásához.
![](szolzsenyicin_1944ben.jpg)
1944-ben
Alekszandr Szolzsenyicin legfõbb érdeme az, hogy nemcsak a saját félelmeit
gyõzte le, amelyeket a sok, lágerben töltött év okozott, hanem hozzásegítette
honfitársai milliót is ahhoz, hogy õk is legyõzzék a félelmeiket, bármennyire
erõsek is voltak azok. Édesanyám csak a kommunizmus bukása után számolt be
arról, hogy nagyapámat is utolérte az elnyomó gépezet. Egy ukrajnai
megyeszékhelyen volt az elektromos mûvek igazgatója. 1947-ben ítélték el, és
Kolimára küldték, amelyet a rendszer egyik legkegyetlenebb táboraként tartottak
számon. Nagyapám az elektromossági ismereteinek köszönhetõen menekült meg. Egy
szakemberre volt szükség, aki be tudja üzemelni és karban tudja tartani az
amerikai aranykitermelõ berendezéseket.
Szolzsenyicin 1994-ben tért haza. Amerikából a Távol-Keleten keresztül utazott
Moszkvába. Nemzeti hõsként fogadták, egész Oroszországot vonattal szelte át. A
Jelcin neve által fémjelezett új orosz hatalom a saját legitimációját várta, és
a kommunista múltat igyekezett szembeállítani az éppen zajló demokratikus
reformokkal. Ennek ellenére Szolzsenyicin éles kritikát fogalmazott meg a
„demokratákkal” szemben. Leginkább a sorsára hagyott orosz vidék döbbentette
meg: a gazdasági hanyatlás és a nyomorban sínylõdõ lakosság, amelynek egyszerûen
nem volt pénze a megélhetésre. Bár az is lehet, hogy a legjobban az orosz
hivatalnokok arcátlansága háborította fel. A jelcini állami elismerést
Szolzsenyicin nem fogadta el.
Miután visszatért Amerikából, saját televíziós mûsora lett, amelyen keresztül
igazságosságot követelt és tanácsokat adott a hatalomnak, „miképp rendezze be
Oroszországot”. Még korábban, 1990-ben már megjelent egy ugyanilyen címû könyv.
Sajnos nagyon hamar egyértelmûvé vált, hogy a Szovjetunió összeomlása után
Szolzsenyicin már nem érdekli különösebben az emberek többségét, nem is beszélve
a hatalmon lévõkrõl.
Ezután a 20. század egyik legnagyobb írója és moralistája visszavonult az aktív
közéleti tevékenységtõl saját Moszkva környéki birtokára. Ott folytatta a
munkásságát, és csak ritkán adott hírt magáról. Nem tört meg, ugyanilyen elveket
vallott késõbb is, és nem ment koldulni a hatalomhoz. Amikor Putyin elnök
meglátogatta, figyelmeztette az orosz vezetõt, hogy rohamosan nõ a szakadék az
egyre gazdagodó Moszkva és a leszakadó régiók között.
Halála újra emlékezetbe idézte õt mind Oroszországban, mind pedig az egész
világon. A sajtót elárasztották a „Meghalt a 20. század legnagyobb írója”
szalagcímek. Szolzsenyicin ugyanúgy a múlt század „legnagyobb írója” lett, mint
a 19. századi Tolsztoj és Dosztojevszkij. Ugyanakkor a méltatások mellett sok
sértõ megjegyzés is megjelent róla - fõleg az interneten. A hozzászólók szerint
Alekszandr Szolzsenyicin „unalmas író”, akit sokan Oroszország érdekei
elárulójának tartanak mondván: a mûvei miatt Oroszország negatív fénybe került,
és ezzel elõkészítette egy világbirodalom összeomlását.
Formálisan akár egyet is lehet érteni az „unalmasság” vádjával abban az
értelemben, hogy Szolzsenyicinnek nem volt könnyû stílusa. Nem lányregényeket
vagy detektívtörténeteket írt. Mély és komoly mûveket teremtett az egyik
legkegyetlenebb rezsim morális megítélésérõl. Ezt olvasni sose lehet könnyû,
ahogyan nem könnyû Tolsztoj és Dosztojevszkij stílusa sem. Sõt, az emberiség
legnagyobb könyve, a Biblia sem egyszerûen érthetõ, ugyanakkor hozzásegíti az
embert ahhoz, hogy Emberré váljon. Azokat pedig, akik hazaárulónak tartják
Szolzsenyicint, csak sajnálni lehet, hogy az ál-nagyság miatt képesek lennének
újra honfitársaik millióinak életével fizetni. Készek az uralkodók hazugságainak
befogadására, és készek félresöpörni azt, aki ki meri mondani nekik az
igazságot.
Ezért van az emberiségnek nagy szüksége az olyan könyvekre, mint a Biblia és
Szolzsenyicin mûvei.