„Ha egy politikus »fent« van, akkor azért kell szövetségeket építenie, hogy
ott tudjon maradni. Ha »lent« van, akkor azért, hogy képes legyen felemelkedni.
Köztes állapot pedig nincs” - ezt tartják az MSZP-frakcióban Kiss Péter
kancelláriaminiszter politikai ars poeticájának. A politikus szisztematikus
szövetségépítő, lehetőség szerint konfliktuskezelő magatartásáról legendák
keringenek a pártban. Portré Kiss Péterről.
![](kiss_peter.jpg)
Fotó: Vörös Szilárd
„Péternek nagy tanulság volt, hogy 2000-ben az ügyvezetői alelnöki poszt után
csak »mezei« országgyűlési képviselő lett, mert erőteljesen részt vett a Németh
Miklós visszatérését ellenzők kampányában. A pártszékházban az első emeleti
vezetői szintről egy negyedik emeleti kis füstös irodába került. Bár előtte is
építkező típus volt, de azt követően tudatosan szervezte a hátországát, hogy ne
lehessen egyik napról a másikra még egyszer kihúzni a szőnyeget a lába alól” -
fogalmazott Kiss politikusi pályafutását évtizedes távlatból ismerő kollégája.
Praktikusan ez azt jelentette, hogy az MSZP egyik platformja, a Baloldali
Tömörülés lett a „hátországa”, mely a kitartó szervezőmunkának köszönhetően mára
a párt egyik legszervezettebb csoportjának számít. Igaz, ehhez az is kellett,
hogy a többi platform az elmúlt években elvesztette a befolyását, vagy éppen
(markáns) vezetője szorult háttérbe.
Pedig az állandó újrakezdés Kiss politikusi pályafutásának szerves része, az
elmúlt húsz évben legalább ötször kellett újragondolnia és újraértelmeznie
szerepét a baloldalon.
A Vas megyéből a Budapesti Műszaki Egyetemre felkerülő - tehát vidékiként
mindenképpen hátrányból induló - Kiss végigjárta a KISZ szamárlétráját, és mire
a felső szintre ért, addigra megszűnt a szervezet. Pont abban az időben, amikor
már a fiatalok között „vérciki” lett KISZ-esnek lenni, és aki tehette (és a
nyolcvanas évek végén ez szerencsére egyre könnyebb volt), nem is lépett be az
ifjú kommunisták soraiba. A nyolcvanas évek végén és a kilencvenes évek elején
szinte egy egész generáció az alternatív és liberális Fidesz mellett tette le a
voksát.
Nem csoda, hogy a KISZ felbomlott, a vezetői közül többen próbáltak különféle
baloldali szervezeteket létrehozni. Kiss Péter a Baloldali Ifjúsági Társulást
grundolta, míg Gyurcsány Ferenc az Új Nemzedék, és Bajnai Gordon a Demokratikus
Unió nevű szervezeteket. Az utóbbi kettő végül működésképtelen lett, pár hónap
után alapítóik üzleti karrierbe kezdtek - visszatérésük a politikai életbe jó
egy évtizeddel később következett be.
A KISZ-es múltat egyébként baloldali társaságban teljesen másként értékelik,
mint a (demokratikus) ellenzéki, vagy éppen a Fideszes körökben. Az ex-KISZ-es
emlékezet szerint például a Budapesti Műszaki Egyetemen tartott (a KISZ által is
szervezett) Reformpárti Estéken már ’87-ben a többpártrendszer lehetőségéről
vitatkoztak. A KISZ-ben akkor divatos kifejezés, a demokratikus szocializmus
alatt is a szociáldemokrata gondolat megjelenítését értették, és akkoriban -
több mai MSZP-s állítja - a szervezet valódi érdekképviseletként is működött az
egyetemeken és főiskolákon. Pozsgay Imre, Bihari Mihály és több MSZMP- és
KISZ-tag ott bábáskodott a felsőoktatási reform levezénylésénél, az MDF
létrejötténél, vagy éppen a szakkollégiumok (mely többek között bölcsője lett a
Fidesznek) létrehozásánál.
Tanulóidők
Mindenestre az MSZP-vel együtt sokáig politikai karanténban levő BIT - annak
ellenére, hogy éppen nem volt szezonja a baloldali politizálásnak - végül
életben maradt. Kiss előbb önkormányzati, majd ’92-től országgyűlési képviselő
lett, majd idővel az MSZP meghatározó ifjúságpolitikusa. Azok, akik akkor
dolgoztak vele, úgy emlékeznek vissza Kiss politikusi munkastílusára, mint ahogy
egy üzem főmérnökének eligazítását képzelik: kevés szöveg, semmi lelkizés és
gyakorlati, praktikus utasítások, ha pedig valami baj volt, akkor „szőnyegszél”.
Hozzátartozik, hogy a BIT az MSZP hivatalos ifjúsági szervezete mellett a
legjobb plakátragasztó teamjét is jelentette.
Kiss Péternek a nagy politikai áttörést a Bokros-csomag hozta. Egészen pontosan
az, hogy emiatt lemondott a munkaügyi tárca vezetéséről Kósáné Kovács Magda, és
helyére Kisst jelölte Horn Gyula. A szociálliberális kormány éppen ebben az
időszakban lehelt életet az érdekegyeztetés rendszerébe (mivel az Antall-kormány
jobboldali jellegénél fogva ellenérzéssel viseltetett a múlt rendszer
maradványának tartott szakszervezetek iránt, ezért nem foglalkozott ezzel a
világgal). A szocialista munkaügyi miniszternek - aki a legtöbb esetben
képviselte a kormányoldalt az érdekegyeztető tanácsban - munkaköri kötelessége
volt számtalan „unalmas” ülést végigülni, ezernyi előterjesztést ismerni,
vezetnie a tanácskozásokat, és megismerni a tagolt, versengő és egymással
rendkívül intrikus szak- és munkaadói szervezeteket.
„Leginkább ebből az időszakból datálható Kiss Péter jó kapcsolata a
szakszervezetekkel, illetve az, hogy megtanulta a számtalan, egymásnak is
ellentmondó érdekek közötti lavírozást, és a fárasztó, pepecselős
konszenzusteremtést, ami a kormányzati munkában hihetetlen érték. Kevesen
képesek erre” - fogalmazott egy kormányzati szakértő, aki szerint (ugyancsak
közelről ismerve a miniszterelnököt) Gyurcsány Ferencet például pont ez a
babramunka fárasztja. A forrásaink szerint egyébként az elmúlt másfél évben Kiss
Péternek éppen a szakszervezeti világ ismeretének köszönhetően több országos
sztrájkot is sikerült „elsimítania”.
Talán éppen az állandó szövetségépítés és a felesleges konfliktusok kerülése
érdekében végzett munka miatt nagyítóval kell keresni Kiss beszédeiben és
nyilatkozataiban éles, konfrontáló jellegű mondatokat, vagy akár a baloldalon
oly’ népszerű „orbánozást”. A „lecsiszolt élek” miatt médiaszempontból
unalmasnak, „altatónak” tűnnek a nyilatkozatai, amúgy is ritkán ad interjút. Bár
lehetséges, hogy a mai viszonyok között ez a stratégia tűnik sikeresnek, hiszen
ennek ellenére jelenleg a közvélemény-kutatások szerint az MSZP egyik
legnépszerűbb politikusának számít.
2004-ben Gyurcsány Ferenccel szembeni miniszterelnök-jelöltségért folytatott
küzdelem kudarcához többek között ez a „médiaprofil” is hozzájárulhatott.
„Mindenki a fő mumussal, a kiváló rétornak tartott Orbánnal szembeni vitát
vizionálta maga elé. Gyurcsány képes volt kialakítani azt a képet magáról, hogy
képes lenyomni Viktort, képes új víziót adni a baloldalnak, képes modernnek és
médiaképesnek látszani” - vélekedett lapunknak egy meghatározó szocialista
értelmiségi.
Az tény, hogy általában a világos képletekhez szokott műszaki emberek -
egyébként Kiss gépészmérnökként végzett - némileg nehezebben boldogulnak a média
irracionális és szövevényes világában, ahol - miként egy politikustársa
fogalmazott - „a kétszer kettő csak nagy ritkán négy”. Azt, hogy a politikai
sajtó mit és hogyan tálal, az még a tradicionálisan jó médiakapcsolatokkal
rendelkező MSZP-ben is legtöbbször a talány kategóriájába tartozik, a probléma
megértéséhez azt is érdemes tudni, hogy az újságok érdekviszonyairól
rémtörténetek keringenek kormánypárti körökben.
Így fordulhatott elő például az is, hogy az újságírói legendáriumok szerint Kiss
Péter (Demisz-ügyvivőként) a KISZ feloszlásakor amellett kardoskodott volna,
hogy a vagyon a szervezet privilégiuma, miközben éppen ő írta alá azt a
jegyzőkönyvet, mely arról szólt, hogy a Németh-kormány idején a vagyont átadják
alapítványi hasznosításra - nem más ifjúsági szervezetnek, hanem - az államnak.
Így történhetett meg, hogy a KISZ vagyonát nem privatizálták, hanem később az
Antall-kormány apportálta a Nemzeti Ifjúsági Közalapítványba. A folyamatot az
Állami Számvevőszék is ellenőrizte.
Gyurcsány utódja?
2004-ben a küldöttek többsége Gyurcsányra szavazott, így ő lett Medgyessy
Péter utódja. Kiss Péter MEH-et vezető miniszter maradt. Egy szocialista vezető
így emlékezett viszsza erre az időszakra: „Péter túltette magát a helyzeten,
kancelláriaminiszterként ácsolta azt az emelvényt és a pulpitust, melyről Fletó
szónokolhatott, és dolgozott azon, hogy az MSZP újra nyerjen”.
Máskor az MSZP-ben, illetve többnyire a pártokban ilyen vereségek esetében
kilépések, állandó áskálódások, revansok szervezése a jellemző, de Kiss
habitusára jellemző módon inkább - ahogy mostanában mondani szokták az MSZP-ben
- „beleállt” Gyurcsány politikai sikerének építésébe.
A miniszterelnök 2006-ban mégis hátrébb ültette, a kancellária helyett a
munkaügyi és szociális tárca vezetését bízták rá. Forrásaink azt állítják, hogy
Kiss egyébként tavaly nyáron ugyancsak „beleállt” a megszorító politikába, azzal
ugyan, hogy közben állandóan óvatosságra intette a mi-nisztertársait, hogy minél
kisebb feszültséggel és konfliktussal vezényeljék le a reformokat. Egyes verziók
szerint éppen azért vállalta el a munkaügyi és szociális terület vezénylését,
hogy az MSZP baloldali arculatának meghatározó elemét jelentő érzékeny
területekhez (nyugdíj, szociális ellátások) a reformhevületben nehogy valaki
óvatlanul nyúljon. A területet úgy védelmezte, hogy eközben csöndben több,
kisebb reformot (nyugdíj, gázár-támogatási rendszer, rokkantsági besorolások) is
lemenedzselt.
„Állandó szövege a belső kollektivizmus erősítése, hogy nehogy a párt és a
kormány a nagy menetelésben megroggyanjon. Talán ennek a körültekintésnek a
Bokros-csomag politikai hatásának a testközelből való szemlélése és az 1998-as
választási vereség megélése is az oka lehet” - fogalmazott egy kormányzati
tanácsadó.
Mindenesetre tavasszal éppen maga a miniszterelnök ismerte el, hogy a választási
győzelem után általa létrehozott kormányzati szisztéma nem váltotta be a hozzá
fűzött reményeket, aminek - többek között az lett a folyománya, hogy - Kiss
Péter visszakerült a MEH élére.
Ma az MSZP drámai közvélemény-kutatási adatai, illetve a miniszterelnök
népszerűtlensége miatt a közélet egyik állandó témája, a „Meddig marad Gyurcsány
Ferenc?” kérdésének latolgatása. Kiss azon szocialista politikusok egyike, akit
rendre felhoznak lehetséges utódként, ami miatt a kancelláriát vezető miniszter
láthatóan igyekszik a lehető legóvatosabban fogalmazni, kerülve e témában a
félreérthető mondatokat. Az ismerői szerint Kiss Péter annyira MSZP-s - ahogy
olykor jellemzik, hogy „test a párt testéből, vér a párt véréből” - hogy
elsősorban az érdekli, hogy a párt a hihetetlen kormányzati megterhelés alatt,
és olykor a saját hibái miatt ne omoljon össze, ne rogyjon meg. „Egy
tízszázalékos pártnak teljesen mindegy, hogy ki a vezetője vagy a
miniszterelnök-jelöltje” - intik óvatosságra a heveskedőket kormányzati
körökben.