Erdélyt a gyimesi Kárpátokon keresztül elhagyva Moldvába jutunk. Ebben a völgyben folyik a Tatros, abba meg a Petki, a Tarhavas,
a Vuha, a Bálványos, a Hidegség, a Görbe, az Ungra, a Sötét, a Cehere, a Bán, a Sás, a Csühés, a Palánka, a Sulta patak - és ezt még folytathatnánk több mint hatvanszor. A Tatrost ugyanis ennyi patak táplálja a felső folyásánál, néhány hete pedig az özönvízszerű áradást okozta: vasbeton hidakat, vasúti töltéseket és házakat sodorva el a völgyben, Gyimesbükktől Ágas, majd Kománfalva irányában. Ma is mindenütt láthatók a szörnyű pusztítás nyomai.
Két héttel a pusztító áradás után, az errefelé szokatlan kánikula nehezíti a kitelepítettek életét, a helyreállítás munkáját. Érkeznek a segélyszállítmányok az árvíz sújtotta területekre, köztük jelentős a magyar segítség is. Stábunk egy nyolc tonna élelmiszer-szállítmányt a helyszínre juttató egyházi segélyszervezetet kísért el Bákóba.
![](riport/csango_utveg.jpg)
Miközben a Csángóföld felé autózunk, egy erdélyi mérnök ismerősöm szavai jutnak eszembe, aki a hónapokkal ezelőtti, tavaszi bánsági árvízzel kapcsolatban ezt mondta: „Egy még a Monarchia korában épült gát szakadt át. Ennek nyomán létrejött a bánsági tenger, amelynek felszámolása a mai napig nem fejeződött be.” A román hivatalos szervek akkor szigorú vizsgálatokat és elszámoltatást ígértek, de alig telt el pár hónap, és újra ismétlődött a múlt. Hidak, vasútvonalak, gátak, települések estek az árvíz áldozatául, most Bákó megyében. A négyzetméterenként kétszáz liternyinél is több eső percek alatt zúdult le a kopár havasokról, magával görgetve a talajt is, valóságos sárlavinává változtatva a vidéket, és akadály nélkül örvénylett bele a Tatros medrébe.
![](riport/csango_hid.jpg)
Az ezeréves történelmi határ falujában, Gyimesbükkön, többen úgy vélik, hogy az erdőket kiirtó rablógazdálkodás az oka ennek az irtózatos pusztításnak, ami három héttel ezelőtt történt. Az erdő felfoghatta volna a zuhatagszerű esőt és sárlavinát, amely a faluban tönkretette a termést, a Tatros partján pedig százéves fűzfákat mosott ki gyökerestül.
„Állj meg, de azonnal!” - kiáltottunk rémülten a sofőrre, aki élvezettel vette be a balkanyart a sultai aszfaltúton. Ő még nem tudta, amit mi már korábban láttunk: a betonútnak olyan hirtelen szakadt vége, hogy ha nem fékezünk, háromméteres zuhanás után landoltunk volna a sziklás patakban. Ki gondolta volna, hogy ez a gyérvizűnek látszó patak két héttel ezelőtt kiszakította a betonút karéját, és percek alatt elvitte a hidat. „Mikor jött az ár, mindnyájan a hegyekre menekültünk, az állatokkal együtt” - magyarázta románul, no és kézzel-lábbal egy román asszony, miközben - lévén a globalizáció ide is kezd elérni - rokona mobiltelefonján mutatta meg a képeket, ahogyan pillanatok alatt a falura zúdult az ár.
![](riport/csango_arcok.jpg)
Kománfalva irányába továbbhaladva a pusztítás nyomai fokozódtak: egy elsodort vasúti töltésről már leszedték a levegőben lógó talpfákat és síneket, Sulta irányába pedig egy megroggyant vasbeton hídon közlekednek ma is, amely életveszélyes. Kóstelekre két héten keresztül katonai helikopter vitte a segélyt az ott rekedt embereknek.
„Ítéletidő volt ez, a legrosszabb fajta” - mondta Mihály Gyimesbükkön, a kertjében álló méteres iszapra mutatva. „Oda a pityóka, a murok, csak a lestyánbokor levelei zöldellenek a sártengerből.” „A jövőnket ette meg az árvíz” - fogalmazott keserűen az egyik idős testvérpár férfi tagja, Mihály, miközben a segélyszállítmány egy csomagját vette át. Ígéretekben most sincs hiány. Újjáépítenek mindent, megerősítik a gátakat - ígérik a kormány emberei. Az ágrólszakadttá lett helyieket azonban egyelőre az izgatja, mi lesz a segélyekkel: eljutnak-e hozzájuk, vagy „felére olvadnak” útközben? Attól is tartanak, hogy csak néhány napig lesz a levonuló árvíz téma a médiában, aztán lassan elkopik a tragédia a tévékben. A bukaresti vezetők kampányszerűen járták a falvakat négy-öt tévéstáb kíséretében, fél szemmel a közvélemény-kutatásokra sandítva. Hónapok múlva pedig minden kezdődik elölről. Visszaérkeznek a „bizniszmenek”, akik korábban az erdőket letarolták, és talán ők lesznek az újjáépítés fővállalkozói.
Ez azonban még csak a távoli jövő, ma a betevő falat az igazi kérdés. A jószágok jó része odalett, nincs tiszta ivóvíz, és nincs elegendő fertőtlenítőszer. Bruszturosza mellett a segélyszállítmány hírére összefut a falu. A fertőtlenítőszernek legnagyobb a keletje. Az egyik magyarul tudó idős asszony meséli: az árvíz óta mindenféle betegség gyötri, mert nem tudja a kút vizét megtisztítani. A Tatros partjához vezet, ahol a víz most tiszta és átlátszó. „Ide járok mosdani, és itt mosok. Világéletemben ezt ittam, nem bírom a zacskós vizet.” A leszakadt híd helyén gyerekek fürdenek, az újra patakká szelídült folyón deszkatákolmány szolgál híd gyanánt. Lassan át lehet rajta menni, de csak óvatosan, mert nagyon libeg. A part kanyarulatánál egy gazda tárja szét kezét: a garázsát és a hátsó udvarát vitte el a víz egy pillanat alatt. Szót érteni nehéz, mert nem ismerjük egymás nyelvét, de a szomszéd, Ádrián, segítségünkre siet. Ötszáz éve nem volt erre ilyen csapás - mondja Mugur -, a családi Bibliában benne van ez, mert a fontos eseményeket a dédapjuk, aki ortodox pap volt, oda rögzítette. Most újra beírnak az utókor számára.
![](riport/csango_haz.jpg)
![](riport/csango_segely1.jpg)
![](riport/csango_segely2.jpg)