1990-ben a német válogatott volt a világbajnok. Tizennégy évvel később pedig krízishelyzet alakult ki a Nationalelf háza táján. Az Európa-bajnokság után a német sajtó uborkákhoz hasonlította a játékosokat. Sokakban felmerül a kérdés: mit rontottak el?
Ha nem is mindenki, de a válogatottat akkoriban irányító Franz Beckenbauer mindenképpen úgy érezte, hogy az 1990-es év a német válogatott aranykorszakának kezdeti dátuma. A berlini fal leomlásával Kelet-Németország legjobbjaival bővült ki a válogatott, és a Császár kijelentése - miszerint a német válogatott hosszú időn keresztül legyőzhetetlen lesz - sem hangzott ostobaságnak. Az idei portugáliai kontinensviadalon viszont már a csoportmérkőzések után búcsúztak az egykori világverők.
![](sport/klinsi.jpg)
A görögökkel Eb-t nyerő Rehhagel (jobb) is bízik Klinsmannban (bal) Fotó: Reuters
Az elmúlt időszakban rengetegszer kritizált szövetségi kapitány Rudi Völler, még a torna alatt lemondott, és az utódjaként emlegetett világhírű trénerek helyett az egykori kiváló játékos, Jürgen Klinsmann kezébe került az irányítás.
Klinsi elismerte, hogy nagyon nehéz feladat előtt áll, szerinte egy tízéves tervre van szükség a német foci megreformálásához. A sikertelenségnek ugyanis több oka is van. A 2002-ben világbajnoki döntőig jutó csapat közül egyedül Ballack tudott kiemelkedő játékot mutatni az idei Eb-n. Talán ez is az oka annak, hogy rajta kívül egyetlen más német sztárral sem számolnak a külföldi klubok, a jelenlegi keretből csak két játékos, Dietmar Hamann és Jens Lehmann játszik külföldön.
A következő ok az lehet, hogy a Bundesligában szereplő csapatok a külföldi sztáredzők helyett inkább pályájukat nemrégiben befejező játékosokat ültetnek kispadra. A Dortmund szolgálatában álló, a Feyenoordtól érkezett, Bert van Marwijk jelenléte azonban azt sejteti, hogy ezen a területen is változásokra lehet számítani.
Klinsmann, a németországi világbajnokságra készülődve, kénytelen szembesülni azzal a ténnyel is, hogy a jövőt jelentő fiatal játékosoknak nagyon nehéz játéklehetőséghez jutni a Bundesligában. Az edzőket nyomasztja az eredményesség terhe, így inkább veterán légiósokat vásárolnak olcsón, a fiatalokkal való kísérletezések helyett.
A pénztelenség jelenti ugyanis a legnagyobb problémát, a klubok évek óta erőlködve próbálják ezen a téren megközelíteni nemzetközi riválisaikat. A Borussia Dortmund elsőként húzott hasznot a tévéhálózatoknak eladott meccsközvetítési jogokból. A ’93-as UEFA-menetelésük után a klubon belüli fizetések már a Serie A szintjével vetekedtek.
Később kétszer nyerték meg a bajnokságot, egyszer pedig a Bajnokok Ligáját. A sikerek ellenére a médiás bevételek apadni kezdtek, mert a német közönség nem volt hajlandó hatalmas összegeket fizetni azért, hogy meccseket láthasson.
Míg Olaszországban a klubok milliárdos üzletemberek kezében vannak, addig Németországban a csapatok még mindig amatőr sportszervezetekhez tartoznak, ahol más sportágakkal együtt osztozkodnak a javakon.
Mindezek ellenére a helyzet mégsem olyan reménytelen. Klinsmann bizonyítottan nyerő ember, elég elszántsággal ahhoz, hogy irányításával a Nationalelf újra hírnevéhez méltóan szerepeljen. Eltelhet viszont még egy kis idő, amíg Gary Lineker híres mondása ismét igaz lesz: „A futball egy olyan játék, ahol két, 11 fős csapat játszik egymás ellen, és a végén a németek győznek”.