A hazai egyházpolitika két sarkalatos pontja: a történelmi egyházak
privilegizálása - melyek mellesleg a kormánypártok stratégiai szövetségesei és
azok ideológiai bázisát alkotják - és múltbeli társadalmi tekintélyük
helyreállítása, valamint a szektaellenes közhangulat mesterséges szítása azon új
egyházak, vallási közösségek ellen, amelyek a közéletben, a kulturális, gazdasági
életben némi pozícióhoz jutottak az elmúlt évtizedben; s így jelenlétükkel,
véleménynyilvánításukkal, érdekérvényesítési kísérleteikkel esetleg
megzavarhatják a történelmi egyházak II. világháború előtti pozícióinak
restaurálását.
A magyar egyházpolitika mindig is alá volt vetve hatalmi érdekeknek, harcoknak.
Egyetlen hazai egyháznak sem sikerült magát függetlenítenie a hatalomváltások
következményeitől, minden jelentősebb magyar egyház szinte elviselhetetlen
mértékben át van politizálva. A jelenlegi helyzetet még súlyosabbá teszi, hogy az
egyház és az állam szétválasztása helyett - főleg katolikus társadalmi
doktrínák hatására - a mostani kormány nyíltan képviseli a kettő valamiféle
testvéri kooperációját, amely inkább a feudális rendszert idézi és nem a
szabadságcentrikus, demokratikus normáknak felel meg. Vallásügyben a
legelszomorítóbb az, hogy egyetlen történelmi egyházvezető sem tett még
kísérletet sem arra, hogy a hatalom gyámkodását, a politika tolakodását elhárítsa
és saját erőfeszítései által rendezze egyházának ügyeit, sorait.
Egyes történelmi egyházak a kommunizmus által okozott károkra hivatkozva szereznek
egyre nagyobb kiváltságokat, támogatást, kedvezményeket a hatalomtól. Szerintük
hagyományos társadalmi tekintélyüktől a kommunista elnyomás fosztotta meg őket.
Eszerint ha nem jött volna a vörös diktatúra, akkor a történelmi egyházak
megőrizhették volna II. világháború előtti pozícióikat. Ezt a történelmietlen
feltevést cáfolni látszik a nyugati világ országaiban a hagyományos vallások
társadalmi befolyásának nagy mértékű csökkenése, a nyugati polgárok által
szabadon választott és támogatott szekularizációs folyamat, amely éles
választóvonalat épített ki az állam és az egyház, a politikai elit és a klérus
között.
Amennyiben a történelmietlen feltevések mellett maradunk, azaz hazánk a nyugati
országokhoz hasonlóan a demokrácia és a kapitalizmus útjára lépett volna a II.
világháború után, nagy valószínűséggel akkor sem vonhatta volna ki magát
társadalmunk a szekularizáció világméretű hatása alól. Köztudott, hogy a nyugati
egyházak istentiszteleteinek látogatottsága az elmúlt évtizedekben drámai
csökkenést mutatott, számos történelmi egyháznak kellett megválnia ingatlanaitól,
és intézményrendszereiket a tényleges társadalmi igényeknek megfelelően át kellett
alakítaniuk. Ha kivetítjük a magyar viszonyokra a nyugati katolikus és protestáns
vallás társadalmi térvesztésének arányát, akkor talán nem állunk távol az
igazságtól, amikor azt mondjuk: ha a normális, töretlen demokratikus fejlődés
útján járt volna hazánk az elmúlt ötven évben, a történelmi egyházak akkor is
körülbelül ugyanakkora társadalmi befolyással rendelkeznének - a különböző,
egyébként súlyos érzelmi, emberi sérelmeket leszámítva -, mint a kommunista
elnyomás után.
Kelet-európai országokban, úgy tűnik, nehezen akarják tudomásul venni a nyugati
világban beállt változásokat, ezért is kísérleteznek egy olyan anakronisztikus
egyházpolitikai modellel, amely fölött eljárt az idő, de amelyet a Vatikán
nyomására most a kelet-európai országokban újra meg akarnak honosítani, hogy e
térség vallási státusából kiindulva a demokratikus nyugati modellt is revízió alá
helyezzék. Ez részét képezi Európa rekatolizálási programjának. Ez az
egyházpolitikai koncepció, amely ugyan nem tudott minden posztkommunista társadalomban
törvényerőre emelkedni, döntő szerepet játszott - különösen a jobboldali
kormányok idején - a demokratikus ideálok eltorzulásában és értékvesztésében.
Míg hazánkban a nyugati demokrácia kiépítése a hivatalos cél, addig egyúttal ezt
egy olyan rendszeridegen egyházpolitikai elemmel igyekeznek kombinálni, amely
alapvetően befolyásolja és korlátozza a legfontosabb emberi szabadságjog, a
lelkiismereti és vallásszabadság gyakorlati érvényesülését, sőt a
szólásszabadságot és a közéletben való részvétel jogát is. Ha ez lenne az
úgynevezett „magyar út”, akkor számos buktató és keserű csalódás előtt áll
még a magyar társadalom, míg végül is politikusaink felismerik, hogy a nyugati
típusú szekularizáció előtt a társadalmat szabaddá kell tenni, mert igazából így
lehet megőrizni az Isten országa - egyház - és az evilág egymástól való
strukturális függetlenségét.
A közöttük lévő különbség tiszteletben tartása jótékony hatással bír a
politikusokra és a vallási tekintélyekre egyaránt. Ugyanis a szereptévesztések és
-zavarok a két strukturálisan különválasztott rendszerben felszámolhatókká
válnak, ami egyben garancia is lenne a szabadságjogok gyakorlati érvényesülésére;
és az sem mellékes, hogy az állami költségvetés számára ez milliárdos
nagyságrendű megtakarítást eredményezne. Az erkölcsi összeomlástól pedig azért
sem kell tartani, mert szociológiai és más felmérések alapján az állam és az
egyház szimbiózisának igézetében élő nemzetek egyáltalán nem erkölcsösebbek és
igazságosabbak, mint az állam felekezeti semlegességének alapelvén szerveződő
nyílt társadalmak. Sőt az utóbbiakban bizonyíthatóan intenzívebb és színesebb
élet zajlik a kereszténység különböző irányzatain belül is, valamint általában
ezeknek a társadalmaknak a gazdasági hatékonysága és életszínvonala jóval magasabb
a feudális kötöttségekhez ragaszkodó országoknál.
A zavaró tényező
Némelyek úgy látják, hogy a történelmi egyházak társadalmi befolyásának
háborítatlan kiterjesztését a Hit Gyülekezete több szempontból is zavarja.
Egyrészt a közösség szellemi-erkölcsi élete más kisegyházakhoz viszonyítva
sikeresebbnek mondható, társadalmi ismertsége jelentős; amelyből, ha az egyház
toleráns társadalmi közegben tevékenykedhetne, akkor társadalmi elfogadást és
tekintélyt kovácsolhatna. Ennek következményei viszont egyaránt riasztók a
történelmi egyházak, a politikai katolicizmus és protestantizmus, sőt még néhány
kisegyház szemében is.
A Hit Gyülekezetével szemben egy másik gyakori ellenszenv politikai természetű.
Közösségünk tudatosan vallja, hogy a demokratikus kapitalizmus ugyan nem tökéletes
rendszer, de az emberiség az elmúlt hatezer éves történelmi pályafutása során nem
talált ki ennél megfelelőbb berendezkedést, amely mindenki számára garantálja a
szabadsághoz, az élethez s a boldogságkereséshez való jogot. Kezdettől, már a 80-as
évektől elfogadtuk ezt az evangéliumi alapelveket tiszteletben tartó társadalmi
doktrínát, amelyre épülő politikai, gazdasági, kulturális rendszer képes a
polgárait megvédelmezni a zsarnokságtól, korlátlan hatalomtól és a
nincstelenségtől. A gyülekezet ezért is vett részt a 80-as évek vége felé
politikai jellegű mozgalmakban, tüntetéseken, tiltakozásokon stb. A közéletben való
részvétel jogáért, azért küzdöttünk, mert szerintünk a vallásszabadság nélkül
nem lehet a hitet tényleges tartalommal megtölteni; másrészt a vallásszabadságot
egyetlen egyház sem sajátíthatja ki, mert az mindenkit megillet.
Mivel a vallásszabadság puszta deklarációjával a lakosság többsége megelégszik,
ezért annak ténylegességéért azoknak kell küzdeniük, akik azzal élni kívánnak.
Nem igazak azok a vádak, amelyek szerint a Hit Gyülekezetét politikai szervezetté
alakítottam volna át. Álláspontom szerint a kereszténység vezetőinek nemcsak az
üdvösséggel és imádkozással szabad foglalkozniuk, hanem azzal a realitással is,
amelyben az emberek keresik a transzcendenciát, hogy azzal szoros közösségben
alakítsák sorsukat. Az egyház és az állam egymástól való strukturális
függetlenségének tiszteletben tartása mellett a politika, a közgazdaság, a kultúra
vallási értelmezése a teológusok feladata is. Ehhez nemcsak a történelmi, hanem az
új és szabad egyházak képviselőinek is joguk van (és a tévedéshez is), még akkor
is, ha valóságértelmezésük eltér a megszokottól, és úgymond „elenyésző
kisebbségnek” számítanak létszámuk alapján. A szellemi-erkölcsi értékek,
minőségek nem függenek társadalmi elfogadottságuk mértékétől. Természetesen ez
nem jelenti azt sem, hogy a kisebbségnek mindig igaza van, és mindig ő az autentikus
érték letéteményese.
Kellemetlen meglepetés az úgynevezett rendszerváltás óta eltelt tíz évben az, hogy
számos parlamenti képviselő, illetve kormányzati tényező antidemokratikus nézeteket
hangoztat és aktív szerepet vállal a vallásos intolerancia terjesztésében
hazánkban.
A szomszéd lányának udvarlói
A legutóbbi események azt látszanak igazolni, hogy a szektaellenes kampány Hit
Gyülekezete-ellenes kampánnyá kezd átalakulni. A vallási szférában az első számú
közellenség sokak szemében a Hit Gyülekezete. A Bartus László hatása alatt álló
Molnár Róbert kisgazda képviselő Hit Gyülekezete-ellenes törvényt sürget a
parlamentben. Ha elfogulatlanul végiggondolja valaki a Hit Gyülekezete ellen zajló
kampány utolsó évét, az könnyen felismerheti, hogy a közösségünkkel szembeni
akciósorozatok egy eltervezett koreográfia szerint, szervezett módon zajlanak, amely
természetesen több spontán elemmel is kiegészült.
Egyes híresztelések szerint az akciósorozat mögött Kövér miniszter úr egyes
közeli munkatársai, sőt a Vatikán titkosszolgálata áll. A napokban egyik ismerősöm
azt mesélte nekem, hogy lehetősége nyílott betekinteni egy titkosszolgálati csoport
rá vonatkozó megfigyeléseiről szóló háromszáz oldalas jelentésébe, amelyet ebben
az évben készítettek róla. Elmondása szerint az irat egyharmad részének
elolvasására sem volt képes, mert miután többek között a feleségével való intim
együttélésről olvasott beszámolót, gyomra hirtelen felfordult, és ideje sem maradt,
hogy a mellékhelységbe kirohanjon: így az asztalra hányt… Ezután, elmondása
szerint, két napig beteg volt. Beszámolójának természetesen csak akkor adnék teljes
mértékben hitelt, ha bizonyítékait saját szememmel is láthatnám.
Ez a történet azért is foglalkoztat, mert az elmúlt időben számos jel arra mutatott,
hogy jómagam, feleségemmel és gyermekeimmel együtt az elmúlt hónapokban, nem tudom,
milyen szolgálat által, de intenzív megfigyelés alatt álltunk (vagy állunk?).
Mindenesetre például júliusban a mobiltelefonomban a titkosszolgálat modern
eszközeihez értő személy talált egy nyomkövetőt, amely azt a célt szolgálta, hogy
mindig megfigyelőim látószögében maradjak. Mobiltelefonom körülbelül az év
elején hallgatott el hirtelen, és beadtam megjavíttatni. Valószínű, hogy ezután
kaphattam az „ajándékot”. Sárkányrepülőt és helikoptert is béreltek
megfigyelőim, hogy házamról, udvaromról, családi életemről,
szabadidőtöltésemről, tartózkodási helyemről felvételeket készítsenek.
A történet azonban az én esetemben szinte gyermekkoromban kezdődött. Életem első
húsz évében a klerikális reakció szekértolói közé sorolt a hivatalos verdikt.
Míg társaim a vasárnapi matinén töltötték az idejüket, addig apám utasítására
az ötvenes és hatvanas években is a katolikus misék töltötték ki vasárnap
délelőttjeimet. Égett az arcom a szégyentől, amikor az iskolában a tanáraim a
vallásról mint alacsonyrendű, torz tudatról és a vallási reakciósok társadalmi
kártékonyságáról beszéltek.
Amikor 1976-ban ténylegesen találkoztam az Úrral, hirtelen, minden átmenet nélkül
„szektás” lettem és kettős elutasításnak a tárgya. A „Nagy Testvér” akkor
is figyelt: mint később a rendszerváltás után megtudtuk, Budaörsön a szomszédunk
házának pincéjét bérelte ki a szolgálat, és oda telepítette titkosszolgálati
eszközeit. Feltűnt nekünk, hogy kisportolt férfiak járnak a házba, ezért
megkérdeztük a tulajdonost, hogy kik ezek az emberek. „A lányom udvarlói” -
szólt a válasz. Egyébként a szomszédok kedvesek voltak hozzánk, hitünkről is
érdeklődtek, sőt egyikük Jézust is elfogadta Megváltójának, és számos
összejövetelünkre átjött; gyermekeinket pedig nyaranta friss cseresznyével és
barackkal kínálták. 1989 után vallották be együttműködésüket a hivatallal.
Majd jött a rendszerváltás, és én maradtam az ellenszélben. Nem egy olyan
ismerősöm van, akik a pártállam alatt mint kommunisták, most pedig mint
„keresztények” szidalmaznak és zaklatnak. Persze ők is következetesek: mindig az
elnyomók között találhatóak. Egyre jobban értem Pál apostol szavait: „De mindazok
is, kik kegyesen akarnak élni Krisztus Jézusban, üldöztetni fognak” (Timótheushoz
írt 2. levél 3,12). Így volt ez ősidőktől fogva… A menny hallgat, Isten várakozik
- talán ezért is keltették számosan halálának hírét. Én pedig nagyon várom a
Messiást.
Ki zörgeti a harasztot?
A Hit Gyülekezete elleni kampány az ősszel új szakaszba lépett. Közösségünk
növekedését támadóink eddig közel két évtizeden át többnyire úgy akarták
megtörni, hogy előítéletekkel, köztörvényes vádakkal igyekeztek megfosztani
bennünket a keresztény hitgyakorlást megillető hitelességtől és intoleráns
légkört teremteni körülöttünk. A vallási intolerancia társadalmi
atmoszférájában azért könnyű „zavaros ügyeket” kreálni a megtámadott
közösségek és annak vezetői körül, mert minden alaptalan, rosszindulatú
gyanúsítás, állítás egyre inkább bizonyított ténynek tűnik azon egyszerű oknál
fogva, hogy az emberek az előítéleteket, vádakat sokszor és sokaktól hallották. A
hazai média pedig mindent megtett, hogy egyházunk fennállása óta kizárólag akkor
kerüljön nyilvánosság elé, amikor magyarázkodnia kell a fejére szórt
előítéletekkel, rágalmakkal vagy más negatív összefüggésekkel szemben. A „nem
zörög a haraszt, ha nem fújja a szél” közmondás alapján sokan úgy gondolják,
hogy a dolgok nincsenek rendben a Hit Gyülekezetében, ha ilyen sokan, sőt a
közösségből kiszakadtak is enynyire utálják a „hiteseket”.
A gyülekezetből való eltávozásnak számos oka lehet. Vizsgálataink szerint a
legtöbbször ezekért nem közösségünket terheli a felelősség. Egyházunk húsz év
óta változó mértékű külső társadalmi-hatalmi-vallási nyomás és ellenséges
propaganda kereszttüzében áll. A Hit Gyülekezetéhez való tartozás erőteljes
kihívást jelentett minden hozzánk csatlakozó számára a pártállam ideje alatt és a
rendszerváltás után is. Sokan a mai napig is elveszítik gyülekezetünkhöz
tartozásuk miatt pozíciójukat (például dr. Hack Péter) és vannak, akik jóhírüket
is. Nem könnyű egyházunk tagjaként Magyarországon élni. Mégis számosan a
közösség által képviselt keresztény értékek miatt, vagy ahogy mondani szokták, az
Úrért vállalták és vállalják ezt a sorsot.
Egy másik, nem elhanyagolható körülmény, hogy közösségünk mindig is ügynökök,
besúgók munkaterülete volt, ahol nekik bomlást, romlást kellett produkálniuk, és
úgy tűnik, napjainkban aktivitásuk intenzívebb, mint bármikor. Diabolikus társadalmi
közegben (a „diabolosz” görög szó eredeti jelentése: „vádló”,
„rágalmazó”, „megosztást okozó”, innen lett az ördög bibliai személyneve
- a szerk.) a vádlók mindig hitelesebbnek tűnnek a manipulált publikum előtt, mint
az ártatlan vádlottak. A hazai közélet pedig diabolikus: hemzseg a hazugságtól és a
dezinformációktól, a rosszindulattól és az irigységtől. A legvadabb hazugságoknak
is piacuk van, és ezt számos szerencselovag ki is használja.
Az ősz azért hozott új szakaszt a Hit Gyülekezete elleni kampányban, mert ezúttal
egyes politikusok a Bartus-féle könyv alapján közösségünkkel szemben megfogalmazott
köztörvényes vádakra, állításokra mint tényekre hivatkoznak, és ennek alapján
már evangéliumi hitünket, biblikus világnézetünket és tanításainkat, karizmatikus
istentiszteletünket is kriminalizálják, hogy velünk szemben jogi szankciókat tudjanak
keresztülerőszakolni a parlamentben. A magyar jogállam anomáliáját szemléletesen
példázza, hogy az Országgyűlés Emberi Jogi, Kisebbségi és Vallásügyi
Bizottságának alelnöke, az egyébként a feudális, nemesi címek
helyreállításáért küzdő Csapody Miklós, MDF-es képviselő azt állította, hogy
nekünk egyetlen hittételünk van: a pénzszerzés. Molnár kisgazda képviselő, aki
úgy tűnik, a Hit Gyülekezete szidalmazásában és megregulázásában lelte meg élete
küldetését. Szaftos bűnlistájában például ilyen vádpontokat sorol fel: másokat
támadó imakommandó működtetése, lejárató politikai plakátok kiragasztása, a
katolikus egyházat gyalázó könyvek illegális kiadása, családok szétszakítása, a
vezetők havi tízmillió forintos adózatlan jövedelme, rasszista tanok, a „katolikus
egyházat Mussolini alapította”-tan és természetesen nem maradhatok ki listájáról
jómagam sem mint kontroll nélküli vezető stb. Ezeket a hamis vádakat Bartus harsogta
ország-világ előtt a nyáron.
Az elhíresült szerző 1998-ban az Opus Deiről a Hetekben közösen írt cikkünk
megírása után légzési nehézségekre panaszkodva ment el orvosi vizsgálatra, majd
ezután számomra még most is eléggé érthetetlen módon fanatizálódott
ellenségemmé vált. A londoni Daily Telegraph neves újságírója, Robert Hutchison
könyve (Their Kingdom Come - Inside the Secret World of Opus Dei) olyan katolikus
háttérszervezet belső mechanizmusát tárja az olvasó elé, amelyről szinte semmit
nem tud a hazai közélet. Bartus nem értett egyet a cikkel. Könyvében igyekszik
bagatellizálni a szervezetet, holott a nemzetközi Vatikán-szakértők a pápai
intézmény után a katolikus egyházon belül az Opus Deinek tulajdonítják a legnagyobb
hatalmat. A reformkatolikusok által gyakorta kritizált szervezet tagjai és aktivistái
az elmúlt évtizedekben számos politikai és pénzügyi botrány szereplői voltak
Európában.
Bartus a gyülekezet és személyem ellen írt, bosszútól motivált, temérdek
valótlanságot tartalmazó könyvében lényegében Robert Hutchison Opus Deiről
megfogalmazott megállapításait vonatkoztatja ránk: a nemzetközi hírű szerző
szerint az Opus Dei titkos szervezet a katolikus egyház kellős közepén; gazdasági,
politikai, vallási hatalom kisajátítására törekszik; a tagok szolgai módon függnek
a szervezettől; totális engedelmességgel tartoznak a rend korlátlan hatalmú
vezetőinek; a szervezet pénzügyletei átláthatatlanok; pénzmosással foglalkozik;
politikusokat, bankvezetőket zsarol; tagjait megfosztja vagyonuktól, elveszi a
pénzüket; a rendszer központi filozófiája szerint a hatalom szentesíti az eszközt
stb. Mi lehet vajon az oka annak, hogy egyes, az ország vallási megtisztításán
fáradozó politikusaink Robert Hutchison tudományos igényű, nemzetközi sikert aratott
könyvét a katolikus egyház gyalázásának minősítik, ugyanakkor a pletykákkal,
blöffökkel, hazugságokkal, tények eltorzításával a Hit Gyülekezetére
vonatkoztatott Bartus-féle utánzatot szinte szentírásként fogadják, idézik és
követik?
Hivatalos vagy underground egyház?
Ami a Hit Gyülekezete katolicizmus-ellenességét illeti, először is: sohasem mondtam
azt, hogy Mussolini alapította a katolikus egyházat. Akik ezt állítják, azok
összekeverik a Vatikánt a katolikus egyházzal. Az utóbbi másfél évezredes
történelmi múltra tekinthet vissza, míg a Vatikán mint önálló hatalmi-vallási
konstrukció valóban a Mussolini és a pápa közötti konkordátum eredményeképpen
született meg 1929-ben. Ez a vitathatatlan történelmi tény természetszerűleg a
modern katolicizmus specifikumává is vált. A pápai-államfői hatalmi kettősséget a
protestantizmus az ökumenizmus fejlődése legfőbb akadályának tekinti. Egyházunk
katolicizmuskritikáját mégsem a teljes, kategorikus elutasítás jellemzi; annak
ellenére, hogy a múltban valóban megfogalmaztunk sommás, radikális ítéleteket
velük szemben. Abban, hogy a közös alapok hangsúlyozása helyett az
elhatárolódásra, anomáliákra helyeztük a hangsúlyt, szerintem döntő szerepet
játszott az, hogy a kommunista hatóságok a történelmi egyházak védelme nevében
léptek fel közösségünkkel szemben. Ez nem kommunista fortély volt csupán, hanem
papok, lelkészek valóban kérték a pártállam hatóságait feljelentő leveleikben a
közösségünkkel szembeni intézkedésre.
A rendszerváltás után főleg a politikai katolicizmus és protestantizmus képviselői
részéről bennünket ért szinte rendszeres támadásokat a klérus soha nem ítélte
el, sőt ezek jóváhagyásukkal és támogatásukkal zajlottak. A klérusnak és
érdekeik képviselőinek ez a mentalitása szerintem súlyos károkat okoz minden
egyháznak, és vélhetőleg jelentős szerepet játszott abban, hogy az egyházak minden
hatalmi támogatás dacára sem voltak képesek az elmúlt tíz évben növelni
társadalmi tekintélyüket, súlyukat.
A Hit Gyülekezetének a diszkriminálása, illetve az egyházi státustól való
megfosztása meggyőződésem szerint a magyar egyházügy gondjait még inkább
elmélyítené, ugyanis közösségünknek történelmi tapasztalatai vannak az
illegalitásban való tevékenykedésről; és például a kínai keresztény ébredés is
bizonyítja, hogy az üldözés, diszkrimináció, jogfosztottság a
pünkösdi-karizmatikus mozgalomban a növekedést segíti elő.
Írásunk a Hit Gyülekezete elmúlt tíz évének történetéről: