GRÜLL TIBOR, HAZAFI ZSOLT
![](riport/Nsandor.jpg)
„Nincs szükség a harangok kongatására” Fotó: Lovasi Zoltán
- Lelkész úr, a Hit Gyülekezetéről az utóbbi hetekben többen azt állították,
hogy a közösség a romlás állapotában, a szétesés küszöbén áll. Mások a
kialakult feszültségeket és a gyülekezetből való eltávozásokat a felgyorsított
intézményesülés, s a szervezeti átalakítás következtében létrejött személyi és
érdekellentétekkel magyarázták. Ön szerint a Hit Gyülekezete szakadáson vagy örömteli
változáson megy keresztül ?
- Gyülekezetünk egyszerre megy át fájdalmas, sajnálatos, valamint örömteli változáson.
Az átalakulás fájdalmas része az, hogy némelyek elfáradtak, elveszítették türelmüket
a régóta fennálló átmeneti időszak finisében, amelynek során erőltetett ütemben
- néha kapkodva - zajlott a gyülekezet intézményeinek megalapítása, a Hit Park létrehozása,
s ezen belül a Hit Csarnok építése. Az örömöt pedig az jelenti, hogy ezek a számunkra
fontos célkitűzések megvalósulni látszanak. Fiatal intézményeink életképesnek
bizonyultak, megszilárdultak, a Hit Csarnok gyakorlatilag készen áll, egyházunknak végre
saját otthona van. Örömre ad okot az is, hogy a hívők döntő többsége a megpróbáltatások
közepette is hűséges maradt gyülekezetünkhöz.
- Úgy tűnik, hogy nagy árat fizet a Gyülekezet ezért az átalakulásért. Ön
szerint elkerülhető lett volna-e ez a fájdalmas közjáték?
- A kérdésre a világos választ a jövő adja meg. Jelenleg úgy látom, hogy több körülmény
is szerepet játszott a kialakult feszültségekben: az elmúlt két évben a fő hangsúly
a Budapest Sportcsarnokban tartott rendezvényeinkre, valamint az építkezéshez szükséges
pénzösszeg előteremtésére helyeződött. Ezek mellett sor került több vidéki gyülekezeti
ház építésére, a Bornemisza Péter Általános Iskola és Gimnázium, az alsótekeresi
gyermek- és ifjúsági tábor, a Hetek című hetilap alapítására, és a Szent Pál
Akadémia akkreditációja is most zajlik. Ezek a feladatok az én figyelmemet, időmet is
lekötötték. Emiatt halogattam bizonyos személyi kérdésekkel, a közösség strukturális
problémáival való foglalkozást a Gyömrői úti Hit Csarnokba való átköltözés utáni
időre. A Hit Gyülekezete társadalmi-gazdasági szempontból nézve fennállása óta
sohasem működött konszolidált keretek között. A 80-as években üldöztek bennünket,
majd a rendszerváltás utáni első négy évben továbbra is adminisztratív akadályokba
ütközött a tevékenységünk. Ebben az időben több hecckampánynak voltunk a célpontja.
Csak az utóbbi három évben adatott meg számunkra az a lehetőség, hogy anyagi erőinket
koncentráljuk. Utólag úgy látom, hogy szükség lett volna az ezen idő alatt
felhalmozódott vélt vagy valós sérelmek, frusztráltságok, valamint a gyülekezet
vezetésével kapcsolatos dilemmák alaposabb megbeszélésére még a tavalyi évben. A
parlamenti választás eredménye által kiváltott kudarcélmény hatására ugyanis a
megoldatlan és kibeszéletlen problémák felnagyítva és eltorzítva jelentek meg, és
mindez összefonódott szubjektív érdekekkel, pozícióharccal. A választások után
bizonyos, már régebb óta felmerült strukturális változások szükségességét olyan
ultimátumszerű és fenyegető hangnemben fogalmaztak meg némelyek, amelyből már
kitetszett, hogy a jobbítási szándék csupán ürügyül szolgál egy kemény hatalmi
harchoz.
- A közösség problémáinak ilyetén alakulásában miért játszhatott szerepet
a parlamenti választás eredménye?
- Pszichikai okok miatt. Egyházunk ugyanis kezdettől fogva a hivatalos állami,
politikai, vallási vezetés és a média részéről elutasított és kriminalizált
csoport volt. A ránk szórt hamis vádak, rágalmak egyrészt elutasítottságot, másrészt
erőteljes bizonyítási vágyat indukáltak különböző mértékben közösségünk
vezetőiben, aktivistáiban. Egy idő után úgy éreztük, ahhoz, hogy polgártársaink
egyáltalán emberszámba vegyenek bennünket, vagy közösségünket társadalmi
tisztelet övezze, nekünk sokkal többet és minőségileg jobbat kell produkálnunk,
mint a történelmi egyházaknak. A választási eredmények ezt az erőfeszítést látszottak
veszélyeztetni. Egyesekben ezek neurózist váltottak ki, és elmélyítették azt a félelmet,
hogy megszűnhet az a vallási kisebbségekkel szembeni toleráns politikai légkör, ami
lehetővé teszi a produktivitást. Kétségtelenül tartottunk attól, hogy az új kormányzat
korlátozni fogja a vallásszabadságot, és a Hit Gyülekezete jogi, társadalmi, gazdasági
helyzetének destabilizására tesz majd kísérletet bizonyos hatalmi eszközökkel,
szekta- és hecckampányokkal, vagy akár törvényhozás útján is. Ez a negatív várakozás
szerintem bumerángként ütött vissza. A frusztráltság, a pánik és a paranoia sajátos
légkörének befolyása alatt fogtak hozzá némelyek a kudarcként megélt választási
eredmények magyarázatához. Kiindulási alapjuk az a feltételezés volt, hogy nem külső
politikai kudarcról van szó csupán, hanem magának a gyülekezetnek a válságáról,
arról, hogy közösségünk és különösen személyem „elszakadt a kenettől”. Ez a
téves hipotézis kapott ideológiai igazolásokat.
- Miféle ideológiai igazolást ?
- Némelyek a Hit Gyülekezete történetét meghamisítva, egyes eseményekért,
illetve a kezdetek óta föllelhető valamennyi negatívumért engem tettek felelőssé.
Ezzel a bűnbakképző mechanizmussal azt sugallták, hogy a gyülekezet történetében
nekem főleg a negatívumokhoz van közöm, míg az eddigi eredmények újdonsült ellenlábasaimnak
tudhatók be, akik azért nem tudtak többet és értékesebbet produkálni a múltban,
mert állítólag nem engedtem őket kibontakozni, elnyomtam őket.
Szerintük például egy plurálisabb jellegű vezetés esetén gyülekezetünknek a társadalmi
elfogadottság érdekében tett erőfeszítéseit nagyobb siker koronázta volna. A problémaként
felmerült kérdések megoldására adott javaslataikat elsősorban nem azért utasítja
viszsza az Országos Vezetőség többsége, mert jóhíremet sértik, hanem azért, mert
félrevezetőek, hamis helyzetértékelésen alapulnak, és szélsőséges következtetéseket,
magatartásokat indukálnak, melyek ily módon valóban problémákat hoznak létre, és
eddig nem létező feszültségeket és megosztásokat gerjesztenek.
- Ön szerint tehát el lehet mondani, hogy „hitesek” indítottak „szektakampányt”
a Hit Gyülekezete ellen?
- Az egyháztörténelemben ez a jelenség egyáltalán nem számít furcsaságnak. Az
apostoloknak a szolgálatuk vége felé egyre több vitatkoznivalójuk támadt az általuk
alapított gyülekezetekkel a korai egyházban is. Későbbi korokban a megújulási
mozgalmak leghangosabb kritikusai általában magukból a mozgalmakból váltak ki. A
karizmatikus-pünkösdi ébredésnek ma a leghatásosabb nemzetközi kritikusai olyan
személyek, akik meghasonlottak a mozgalom céljaival, módszereivel. Ők a hitelesség látszatát
hihetőbben tudják fölkelteni különböző történetek közreadásával és összefüggéseikből
kiragadott belső információk felhasználásával az avatatlan olvasóban, mint egy külső
megfigyelő. Egy a társadalmi többség által elutasított vagy vitatott közösségben
folyamatosan fönnáll annak a veszélye, hogy tagjai közül némelyek bedobják a törülközőt,
vagy bizonyos személyes, anyagi, vélt vagy valós érdeksérelmektől vezettetve magukévá
teszik a saját közösségükkel szemben megfogalmazott külső, alaptalan elmarasztalásokat,
és szélsőséges esetben a vádlók közé vagy azok élére állnak, azt állítván,
hogy „mindaz igaz, amit állítottak rólatok, én tudom, mert közétek tartoztam”.
Ilyen magatartásra mindannyian képesek lennénk, ha nem ragaszkodnánk olyan egyetemes
emberi értékekhez, mint például az igazmondás, a barátság, a hűség stb.
Gyülekezetünk konkrét ügyére térve: szerintem olyan irományok is születtek ez idő
alatt, melyek a keresztény kultuszkutatók tipikus előítéleteit visszhangozzák. A
legdöbbenetesebb számomra az, hogy velünk több éves munkatársi viszonyban is álló
emberek, akik velem együtt a saját bőrükön tapasztalták meg a „deprogramozó”
szervezetek technikáját és retorikáját, most hirtelen az egész tudásukat,
tapasztalatukat és tehetségüket az általuk hosszú ideig szeretett és védelmezett közösség
ellen fordították.
Ha követtem is el hibákat, ilyen reakcióra akkor sem adtam okot. Nem tartottam magam
sohasem tévedhetetlen vezetőnek, és nem is „azonosítottam magamat a Szentlélekkel”.
Az ilyen jellegű karikatúrák, gúnyrajzok nem rólam szólnak, hanem az indulataik
felett uralmukat elveszített készítőikről.
- A némely vezetői pozícióban bekövetkezett személyi változás okozott-e
fennakadást a gyülekezet működésében? Ön szerint miért válik a sajtóban szinte
„nemzeti üggyé”, ha a Hit Gyülekezete egyes intézményeinek élén bármilyen személyi
változás történik?
- Közel húszéves fennállása alatt gyülekezetünk a negyedik legnagyobb magyar egyházzá
vált. Ez szükségképpen felkeltette a közvélemény érdeklődését tevékenységünk
iránt. Kétségkívül szerepet játszik ebben az elmúlt években vállalt politikai
szerepvállalásunk is. Kívülállóknak eddig úgy tűnt, hogy gyülekezetünk egységes
és kiválóan szervezett, a legutóbbi események után pedig ez kérdésessé vált. Véleményem
szerint az intézmények élén bekövetkezett vezetői változásokat közösségünk
bizonyos része túlreagálta. Eddig, az intézményesülés előtti időszakban többnyire
az úgynevezett bibliai tartalmú testvériség jellemezte a kapcsolatokat. Ezt a viszonyt
tette árnyaltabbá a gyülekezet által fenntartott intézményeken belüli
munkaviszonyok kialakulása, mely jellegéből adódóan a keresztények státuszával
kapcsolatos különbségeket erősítette. Némely „hites” a szeretet és a munkaadói
jogoknak a keresztény vezetők általi gyakorlása között ellentmondást vélt
felfedezni. Én ezt egy fejlődő közösség gyermekbetegségének tartom. Mi most
szembesülünk azzal az eddig általunk nem tapasztalt kihívással, amit az intézményfenntartás,
igazgatás jelent.
A Hit Gyülekezetében is ki kell alakulnia annak a tradíciónak, amely a keresztények közötti
munkaviszonyt magától értetődően tudja kezelni, és nyitott az ilyen jellegű
viszonyok kulturált megváltoztatására. Ezek a változások szerintem azért okoztak az
indokoltnál nagyobb zavart a gyülekezetben, mert az érintettek kifejezetten munkahelyi
jellegű ügyeket a gyülekezet egészét érintő szellemi-erkölcsi problémaként
igyekeztek beállítani, hogy szolidaritást nyerjenek a hívőktől a munkáltatói jogot
gyakorló tekintélyekkel szemben. Álláspontom szerint jelenleg e téren is minőségi változáson
megyünk keresztül, melytől azt várom, hogy a jövőben a hívők közötti
munkaviszony általában is korrektebbé és tisztességesebbé válik. A munkavállalók
nagyobb hangsúlyt fektetnek majd a minőségi munkavégzésre, hogy állásukat
megtarthassák; a gyülekezet pedig, mint munkaadó jobban meg fogja becsülni a valóban
értékes munkát végző alkalmazottait. Ami pedig az országos vezetésben beállt változást
érinti, azt mindenképpen sajnálatosnak tartom, de ez elkerülhető lett volna, ha
egyesek nem vállaltak volna kompetencia nélkül döntőbírói szerepet néhány
munkahelyi konfliktusban. A teljes igazsághoz az is hozzátartozik, hogy az intézmények
működtetésével kapcsolatos tapasztalataink, ismereteink kezdetlegesek voltak, ezért a
kezdeti működési zavarokat mindannyiunknak türelmesebben kellett volna viselni.
- Az elmúlt hetekben a gyülekezetet többször is vádak érték bizonyos „átláthatatlan
pénzügyekkel” kapcsolatban. Van-e valóságos alapjuk ezeknek a híreszteléseknek?
- Az újságcikkek nyomán a Hit Csarnok építésére hitelt folyósító bank új
vezetése, tudomásom szerint, az egész hitelkonstrukciót revíziónak vetette alá.
Emellett a gyülekezet pénzügyeiről is részletes tájékoztatást kértek. A vizsgálat
pozitív eredménnyel zárult, a gyülekezet és a hitelező viszonya jó. A sajtókampány
nyomán az építkezés kivitelezőjénél is APEH-vizsgálatot rendeltek el, amely a cég
működését szintén törvényesnek találta. Az alsóte-keresi ifjúsági- és gyermektábor
és a kapcsolódó ingatlanok tulajdonosánál, a Világosság Fiai Alapítványnál az
APEH vizsgálata hasonló eredménnyel végződött.
- Egyesek szerint Ön diktatorikusan, despota módszerekkel vezeti a gyülekezetet,
és megfélemlíti a munkatársait.
- Egy olyan kultúrában, amely jelentős vezetőellenes tradícióval rendelkezik - főleg
az ismert történelmi tapasztalatok miatt - az ilyen vádakat sokan tényként kezelik.
A feltételezés cáfolata ezért nem könnyű feladat. Másrészt a kritikusok között
akadnak olyanok is, akik abban hisznek, hogy az igazi egyházban csak egyetlen tekintélynek
van elsőbbsége, mégpedig Jézus Krisztusnak, s a hívők tekintélyben egyenlőek. Az más
kérdés, hogy e vélekedésük alól a saját tekintélyük kivétel, ugyanis a kisegyházakban
ezt a szlogent mások befolyásának lerombolására szokás használni. Jómagam akkor
hiszek az egyházi tekintélyben, ha az szellemi-erkölcsi természetű, tényleges értékeken,
gyümölcsökön alapul, melyek az illető alkalmasságát és munkáját igazolják. Ezt
a karizmatikus tekintélyt lehetséges mások építésére és áldására használni.
Meggyőződésem szerint az apostolok korában is volt hierarchia, amely a történelmi
egyházak klerikális tekintélyével szemben nem bürokratikus volt, hanem karizmatikus
jelleggel bírt, valós szolgálati és pneumatikus ajándékokon, értékeken alapult. Jézus
Krisztusnak és a szolgálati ajándékokkal bíró egyházvezetőknek a szembeállítása
azért idegen a Szentírástól, mert az utóbbinak a forrása az Úr, akinek alárendelve
az egyházvezetés tekintélye legitim marad. Ezenkívül hiszek abban is, hogy a bibliai
szempontból törvényes tekintélynek van legitimizáló kompetenciája mások új vagy
kialakulás folyamatában lévő karizmatikus tekintélyére vonatkozóan is.
Köztudottan minden hívőnek, így a karizmatikus vezetőknek is meg kell birkózniuk a
saját úgynevezett „ótermészetükkel”, többek között a hatalom torz szeretetével
és az azzal való viszszaélés lehetőségével is. Igyekeztem ezen a területen
tisztességes maradni, ezért arra törekedtem, hogy a hívőket ne szubjektív érzéseimmel
és vélekedéseimmel, hanem Isten Igéjével és Szentlélek erejével befolyásoljam, s
így is főként csak a nyilvánosság előtt. Ugyanis az úgynevezett „szoba- és
folyosói” zugpróféták, -tanítók befolyásolási eszközeire nehéz rálátni.
Vezetői gyakorlatomat illetően a vádakat én elsősorban egy olyan technika részének
tartom, melynek célja a személyem és a hívők közötti bizalmi válság létrehozása.
Bizonyos volt „hites” vezetők és funkcionáriusok - akik most abban bíznak, hogy
a dolgokat jobban tudják csinálni, mint én - ily módon próbálják a hívőket a
saját befolyásolási övezetükbe terelgetni. A dolog természetéből fakadóan az
ilyen tevékenységet folytató személyek mindig és mindenhol félnek.
- Szerkesztőségünkhöz is több levél érkezett az üggyel kapcsolatban. Többen
azt kérdezték tőlünk, van-e lehetőség a megbékélésre a két fél között?
- A megbékélés előtt továbbra is nyitott marad az ajtónk. Az eltávozottak döntő
többségükben tisztességes keresztények, akik nincsenek kirekesztve, megbélyegezve részünkről
sem. Viszszajöhetnek bármikor, de ha ezt nem tennék, akkor is hajlandók vagyunk velük
együttműködni. Szabad egyház vagyunk: tiszteletben tartjuk mindenki szabadságát.
Célravezetőnek azonban azt tartom, hogy a feszültségeket kiváltó ügyeknél nagyobb
és értékesebb célok megvalósítására összpontosítsuk az energiáinkat. Szolgálatunk
elsődleges célja továbbra is az, hogy az embereket az Istennel való személyes közösség
felé fordítsuk az Evangélium hirdetése által. Örülünk, ha a megtérők gyülekezetünkhöz
csatlakoznak, de ha más közösségekben találják meg a szellemi otthonukat, az is áldás
számunkra. Ezzel kapcsolatban a legfontosabb erkölcsi kérdésnek azt tekintjük, hogy
egy hívő olyan közösséget válasszon, ahol biztosítva van számára az a szellemi táplálék,
amely által mind Isten ismeretében, mind szellemi-erkölcsi életében fejlődni képes.
- Tehát felesleges meghúzni a vészharangot a Hit Gyülekezete fölött?
- Sem most, sem a jövőben nincs szükség a harangok kongatására. A hívők többsége
tisztában van azzal, hogy miért vállalta a keresztény sorsot. A megpróbáltatások ezúttal
is erkölcsi- szellemi tisztulási folyamatot indítottak el. A Hit Parkba való átköltözés
után először nyílik lehetőségünk arra, hogy saját igényeinknek megfelelően
rendezkedjünk be egy helyen. Hiszem, hogy erős, virágzó és növekedő közösség
lesz a jövőben a Hit Gyülekezete. Az elmúlt hetekben jobban megértettem Mesterem intését:
„Aki Énbennem marad, Én pedig őbenne, az terem sok gyümölcsöt, mert nálam nélkül
semmit sem cselekedhettek” (János evangéliuma 15. rész, 5. vers). Ez a kijelentés a
kulcsa jövőnk sikerének. Most számomra az Úrral való közösség minőségi megújítása
a legfontosabb cél, csak ebből származhatnak maradandó, egészséges gyümölcsök.