![](kultura/DARVAS.JPG)
Darvas Iván. „Tudja… a legmélyebb titkok egyike: az időnek a megérzése.” Fotó:
Somorjai László
- El tudná ön azt képzelni, hogy valamilyen más szakmában ugyanilyen
alkotó, tehetséges, örömteli módon éljen és dolgozzon?
- Egészen biztos vagyok abban, hogy semmilyen más szakmában ezt a
kiteljesedést, ezt a boldogságot, önmagam megvalósításának ezt a lehetőségét nem
találtam volna meg. Az én meglehetősen hányattatott pályafutásom alatt többször is
előfordult, hogy elzárkózni látszott előttem ez a pálya. Hosszú-hosszú éveket
töltöttem színházon kívül, és semmilyen más területét nem találtam az életnek,
ahol ehhez hasonlóan éreztem volna azt, hogy a helyemen vagyok, hogy feladataim vannak,
amelyeket esetleg meg tudok oldani. Most utólag meglepve tapasztalom, hogy ezek szerint
mégiscsak ez volt számomra a legfontosabb, hogy színész legyek. Hogy erre a pályára
kerülhessek, nagyon sok akadályt kellett legyőznöm, és keresztülküzdenem magam, és
valahogy mindig sikeresen tovább tudtam menni. Mert hihetetlen szívóssággal
ragaszkodtam ezek szerint valamihez, ami csak ezen a pályán található meg. 1943-ban
beiratkoztam a színiakadémiára. De már az első félévi vizsga után egyhangú
tanári vélemény alapján eltanácsoltak, mint teljesen alkalmatlant. Ezt belátva
minden normális ember elmegy egy - úgymond - polgári foglalkozást keresni. Én
44-ben újra jelentkeztem, és nagy nehezen megint felvettek. Akkor meg közbejött a
háború, az ostrom. A felszabadulás után, 45-ben harmadszor is megpróbálkoztam, és
csakugyan felvettek megint.
- Úgy tudom, önnek nincs diplomája.
- 1946-ban abba is hagytam a főiskolát, mert Várkonyi Zoltán leszerződtetett a
színházához. Úgyhogy soha nem is diplomáztam. Illetve tréfás körülmények
között kaptam egy ilyen pótpapirost. De ez mostanában történt, amikor már fél
évszázada vagyok a színpadon. 1956-ban - nem művészi események folytán - megint
kikerültem a pályáról, két évre börtönbe csuktak. Ha valaki megkérdezi tőlem
44-ben, hogy mi az, ami arra késztet, hogy harmadszor-negyedszer is nekikezdjek a
pályának, nem tudtam volna mit mondani. Fogalmam sincs. Mert csak ott érzem otthon
magam, az az én legtermészetesebb közegem, az a levegő, ami egy színpadon
körülveszi az embert.
- 1956-ban miért csukták börtönbe?
- A bátyámat 55-ben elítélték 10 évre hűtlenség és kémkedés vádjával. Én
56 októberében bementem érte, és kihoztam.
- Hogyhogy? Becsöngetett és kézen fogva kivitte a börtönből?
- Szó szerint, ahogy mondani tetszik. Akkor már ismert színész voltam. Becsengettem
a kapun, kértem a börtönparancsnokot, és mondtam neki, hogy „kérem szépen, én a
bátyámért jöttem”. Mikor aztán odahozták, én kézen fogtam, és akkor hát…
köszönettel távoztunk. Ezért engem 57-ben letartóztattak, és három évet kaptam. De
már az első, úgynevezett „kisamnesztiánál”, 59-ben szabadultam, így csak két
évet ültem.
- Mi volt a vád?
- A Magyar Népköztársaság államrendjének megdöntésére irányuló
szervezkedésben való tevékeny részvétel. Ez volt a hivatalos vád, ami elhangzott. Ez
öt évtől a kötélig terjedő büntetéssel büntethető, de valamilyen oknál fogva
én csak három évet kaptam. Ezután én naiv fejjel azt hittem, hogy leültem a
magamét, akkor másnap visszamehetek a színházba. De a minisztérium színházi
főosztályának vezetője ezt nem így látta. Ő azt mondta, szó szerint idézem:
„Vegye tudomásul, hogy se most, se tíz év múlva, se soha többé magyar színpadra
nem léphet.” Bevallom, ezt nagyon rosszul viseltem. Ezután a metróépítésnél
segédmunkásként dolgoztam. Az Astoriánál, negyven méterrel a földfelszín alatt egy
zsaluzóbrigádnak voltam a tagja. Egyszer jelentkeznem kellett a pártirodában.
Bementem, és közölték velem, hogy áthelyeznek, és holnaptól már
„Kispestnagyonmessze” kell dolgoznom.
Akkortájt én pont az Astoria mellett laktam. Kérdeztem, hogy ugyan mi a kifogásuk
ellenem, nincsenek megelégedve a munkámmal? Azt mondták, semmi kifogásuk nincs, csak
nagyon szem előtt vagyok. Mondom, mi az, hogy szem előtt vagyok?! Negyven méterrel a
földfelszín alatt? Erre levettem a csizmámat, ami a vállalaté volt, és odavágtam.
Se a munkakönyvemet, se az addig járó fizetésemet nem vettem fel. Ezután egy
kézműipari szövetkezetnél voltam műanyagfröccsöntő egy pincében, azóta is
utálom a műanyagot. Csak 1965-ben írhattam alá ismét budapesti szerződést, annak az
embernek a színházánál - Várkonyi Zoltánnál - aki egész művészi pályám fő
csillaga volt. Egészen a haláláig ott is maradtam nála a Vígszínházban.
- Mit tanult vagy mit kapott Várkonyitól? Mit tudott ő, amit más nem? Mi volt az
ő tehetségének a lényege?
- Várkonyiból egyszerűen sugárzott a hozzáértés, a hit, a bizalom. Őmellette
mindig úgy éreztem, hogy tehetséges vagyok. Ha ő nem volt ott, ebben mindig
kételkedni kezdtem. Akármilyen kesernyés modorban és szigorúan bánnak is az
emberrel, de ha érzi, hogy rá építenek valamit, ha egy produkció egyik oszlopának
érezheti magát, ez óriási erőt ad, és hihetetlenül megsokszorozza az ember
munkabírását és képességeit. Őmellette mindenki tehetséges volt, őmellette
mindenki nagyvonalúbbá vált. Azt tudta elhitetni az emberekkel, hogy azon a ponton,
ahol állsz, te vagy a legjobb. Senki nem érezhette úgy, hogy felesleges, senki nem
érezhette azt, hogy nincsenek maximálisan kihasználva a képességei, de azt sem, hogy
visszaélnek a tehetségével. Emlékszem, valaki egyszer megbírálta őt munka közben,
hogy nem veszi figyelembe a kollégái javaslatait, és nem támaszkodik eléggé a
munkatársaira. Erre ő borzasztóan kikelve magából mondta: „Hogy lehet ilyen
hülyeségeket mondani, ez csak azt árulja el, hogy maga egyáltalán nem ért a
színházhoz. Mert a színház nem egy demokratikus intézmény, hanem szigorú hierarchia
szerint működő valami.” Mélyen igaza volt.
- Ön az „Egy őrült naplóját” több mint egy évtizeden keresztül
játszotta frenetikus sikerrel. Hogyan tudta frissen tartani az előadást és önmagát
is?
- Ez mindig a közönségen múlik, hogy milyen az előadás. Nem a színész privát
körülményei határozzák meg, teljesen független attól, hogy neki aznap milyen
problémái vannak a magánéletében. Az a tény, hogy belép egy olyan erőtérbe, ahol
ő van egyedül, és ötszáz ember figyelme egyszerre csak rá irányul, ez egy olyan
erős elektromos erőteret hoz létre, ami elsöpör minden nyomasztó problémát. Lett
légyen az akár fizikai jellegű is. Mondok egy tréfás példát. Egyszer
gyomormérgezésem volt valami gyümölcstől, és öt percenként szaladtam hányni. Este
természetesen játszanom kellett. A két felvonás rövid képekből állt, ha jól
emlékszem, huszonkét kép volt összesen. Volt, amelyik nyolc és volt, amelyik csak
két percig tartott. Na már most ott állt az öltöztetőm a színfalak mögött egy
lavórral. Mindig, mikor a képek után sötét lett, én gyorsan kimentem, hánytam
egyet, és már mentem is vissza. És pontosan abban a pillanatban, mikor megint sötét
lett, megint rám jött a hányás. Világosban semmi bajom nem volt. Ugyanígy a
fogfájás vagy csuklás vagy fejfájás a színpadon elmúlik, utána persze rögtön
visszajön.
- Játszott olyan darabokban, amit így utólag szégyell?
- Nincs annál deprimálóbb élmény, mint azt érezni, hogy nem kíváncsiak a
produkcióra. Nagyon sok örömtelen szovjet darabban játszottam annak idején, amikor
érezni lehetett, hogy a közönség is be van hajtva - eleve levonták a havi
fizetésükből a „színházi kultúrát” -, és mi is a színpadon úgy voltunk
vele, hogy csak minél hamarabb essünk túl rajta. Ennél nincs megalázóbb,
erkölcstelenebb és undorítóbb dolog. Ez megszentségtelenítése egy csodálatos
dolognak. Bocsánat a hasonlatért, de olyan, mint a prostitúció, aminél nincs
szörnyűbb, gusztustalanabb valami, és mind a két fél számára megalázó.
- Ön szerint mi marad meg, illetve mennyi marad meg a nézőben egy színészből?
- Úgy gondolom és hiszem, hogy igenis tudatformáló tud lenni egy ihletett előadás
vagy alakítás. Valamilyen formában megmaradhat egy katartikus színházi élmény
emléke, a tudat mélyén ez nyomot hagy, és ettől valamilyen formában igenis változni
fogunk. Húsz-harminc év múlva, amikor a művész már rég nem él, a néző még
emlékszik, hogy „harminc évvel ezelőtt láttam ezt a színészt, nem emlékszem
miben, nem emlékszem már, hogy mit mondott, de arra emlékszem, hogy a kezét felemelte,
hirtelen csönd lett, és én elbőgtem magam a nézőtéren”. Ezek azok a pillanatok,
amiért ezt a pályát csinálni érdemes. Semmi másért. Azt hiszem, ez a szakmánk
lényege, hogy valaki húsz év távlatából emlékszik egy-egy gesztusra. Hát… ha
több nem is, de ennyi megmarad.
- Ha mondjuk ebből a „nagy előadásból”, amit földi életnek hívunk, már
csak egy napja lenne hátra, hogyan töltené azt a napot, mit csinálna?
- Lényegében ugyanazt, amit most. Én mindig úgy próbálok élni, mintha az utolsó
napom lenne. Persze nem mindig sikerül, de erre törekszem. Azt hiszem, a fontossági
sorrend a legdöntőbb. Igyekszem, hogy úgy éljek, hogy ha másnap délután, vagy aznap
délután ötkor számot kéne adnom, ne kerüljek abba a szituációba, hogy „te jó
Isten, hisz ha tudtam volna, egészen mással foglalkoztam volna”.
- Ez óriási dolog.
- Tisztában vagyok azzal, hogy nagyon keveseknek adatik meg, hogy azt csinálják,
amihez kedvük van, azzal csinálják, akikkel kedvük van, és azokkal éljenek, akiket
szeretnek. Tisztában vagyok azzal is, hogy én a sors egészen különös kegyeltje
vagyok, áldom is érte a Teremtőt. Ezzel együtt rendkívül sokszor rontottam el a
dolgaimat, és mélyen a saját képességeim és lehetőségeim alatt éltem nagyon
hosszú ideig.
- Meddig tartott ez a hosszú idő?
- Precízen meg tudom mondani, negyvenhét éves koromig.
- Ez a házasságával függ össze?
- Igen, a házasságommal. Találkoztam egy olyan emberrel, aki betölti az életemet,
sőt aki nemcsak betölti, hanem meg is koronázta ezt azzal, hogy két gyönyörű
gyermeknek adott életet. És én azóta erre rendkívüli módon vigyázok. Ezt nem lehet
kiérdemelni. Ez vagy megadatik kegyként, vagy éppenséggel nem adatik meg. Egyetlen
dolgot lehet csinálni, tisztában lenni vele, hogy milyen kincs az, amit kaptunk, és
megpróbálni méltónak lenni hozzá. Én legalábbis negyvenhét éves korom óta igenis
azzal a tudattal élek, hogy nem szeretnék sem máshol élni, se mással élni, se mást
csinálni, mint amit most. Néha teljesen értelmetlennek és feleslegesnek tűnő
dolgokkal is foglalkozom. De ezek számomra annak a folyamatnak integráns részei,
amelyre azt mondják, hogy „ez az én életem”. Én nem merném azt mondani, hogy
mást csinálnék, ha most megtudnám, hogy ma öt órakor, azaz három óra múlva vége
lesz a földi életemnek. Természetesen akkor tisztelettel, de azonnal befejezném önnel
ezt a beszélgetést, hazamennék, és otthon ugyanígy beszélgetnék azzal a három
emberrel, akikkel együtt élek.
- Ez fantasztikus! Ez azt is jelenti, hogy önnek nincsenek elvarratlan, rossz
ügyei, rendezetlen kapcsolatai?
- Vannak olyan emberek, akiket megbántottam, és vannak olyan emberek is, akikkel
elvarratlan ügyeim vannak. De ezeket már nem szándékozom elvarrni. Ezek általam már
elvarratlannak bélyegzettek. Azt, ami a mi pályánkon, a színházban történik,
akármilyen konfliktussá fajul is, soha nem szabad a szerepén és a helyén
túlértékelni. Tudja… a legmélyebb titkok egyike: az időnek a megérzése.
Mindenkinek megvan a saját maga ideje. Ezt megérezni, elfogadni, átvenni, és e szerint
élni nem mindig könnyű. Én nagyon hosszú ideig a saját ritmusom ellen éltem.
Méltatlanul és időt pazarlóan. Negyvenhét éves korom óta viszont jól beosztva és
jól hasznosítva élem az életemet.
- Így hetvenhárom év távlatából visszanézve mi az, amiért hálás az
életnek, és mi az, amit sajnál, hogy megtörtént?
- Tulajdonképpen nagyon hálás vagyok azért is, hogy börtönbe kerültem. Nagyon
sűrű, töményen átélt, semmiképpen nem elpazarolt időszak volt. A parlamentben
eltöltött négy év is rendkívül hasznos és nagyon-nagyon mélyen tanulságos négy
év volt. Egyáltalán nem ment kárba, hálás vagyok a sorsnak, hogy ebben is részt
vehettem. Egy dolgot nagyon sajnálok, hogy olyan gyenge és ocsmány módon viseltem azt
a négyéves időszakot, amikor segédmunkás voltam. Tudtam, hogy se színház, se semmi,
nem volt miben és nem volt kiben reménykednem. Aztán mégis visszakerültem a
színházhoz. Azért is hálás voltam, hogy ezt így megélhettem, mert így az is
kiderült számomra, hogy egy adott környezetben, remények és hitek nélkül milyen
semmivé, milyen ócskává tud válni az ember.
- Az ön „fontossági sorrendjében” mi áll az első helyen?
- Talán a felelősségtudat. Hogy az ember tisztázza önmagában , hogy ő személy
szerint miért és kiért felelős. Egyszer olvastam egy számomra nagyon megható
könyvet. Ha jól emlékszem, egy német geográfus írta a századforduló táján.
Valahol az Andok fennsíkjain kapcsolatba került egy szinte paradicsomi állapotok
között élő indián törzzsel, akik más emberi lényekkel még nem találkoztak. És
ők azt vették észre, hogy ebben a nagyon bonyolultan működő világban a madarakhoz,
növényekhez, vadállatokhoz képest ők a leghatalmasabbak, legfejlettebbek. Valamiért
úgy érezték, hogy az éjszakából, a sötétségből árad minden rossz, a halál és
minden betegség.
Az egészség, a szerelem, a táplálkozás öröme, a szépség és minden, ami a jóval
függ össze, az a nappallal is összefügg. És úgy gondolták, hogy mint a
legfejlettebb élőlényei ennek a világnak, ők felelősek azért, hogy a nap mindig
felkeljen. Estefelé érthetetlen izgatottság, szomorúság, levertség vett rajtuk
erőt. Úgy viselkedtek, mint akik életükben először látják, hogy lebukik és
eltűnik a nap, és nem bíztak abban, hogy másnap reggel ismét felkel. Úgy gondolták,
hogy ez az ő hitükön, virrasztásukon és viselkedésükön múlik. Nekem azóta is
egyfajta szimbolikus értelmet ad ezeknek a „primitíveknek” az élete, a
felelősségérzetük. Én azt hiszem, hogy mi emberek is felelősséggel tartozunk
mindazért, ami körülöttünk történik. Sőt én úgy hiszem, hogy felelősséggel
tartozunk az Atya Úr Istennek is. Ahogy mi viselkedünk, úgy tud megvalósulni az ő
akarata, vagy éppen nem megvalósulni. Tehát ilyen értelemben én az egyik ilyen
indiánnak szeretném magam hinni, aki felelősséget érez azért, hogy felkeljen a nap a
következő hajnalon is.