Köztudott vagy nem, mindenesetre tény: az orosz,
pontosabban az urali smaragd a legértékesebb a világon. Minden
magára valamit is adó múzeum vagy gyűjtemény igyekszik
beszerezni ebből egy-egy példányt. Az urali Malisevo falvacska
pedig talán az egyetlen olyan hely bolygónkon, ahol az
elszíneződött szonda láttán a bajba került autós
drágakővel próbálja kimenteni magát a hatóság karmai
közül - miközben a körzetben hivatalosan három éve
szünetel a bányászat.
![](hatter/SMAR2.JPG)
Az öreg bánya titka Fotók:
Szergej Fominih, Sygma
A történet 1993-ban kezdődött, amikor két cég
megosztozott a smaragdbányán. Az egyiké lett maga a bánya, a
másiké az összes hozzátartozó üzem, csiszolóműhelyek,
infrastruktúra. A privatizáció után éles konkurenciaharc
kezdődött közöttük - s bár mindkettőnek sikerült
betörnie a külföldi piacra, a végén mégsem tudtak
megegyezni. Az egyik ugyanis 40 százalékot kért a csiszolási
munkálatokért - mire a másik nem adott nyersanyagot. Így
aztán 1995-ben hivatalosan befejeződött a kitermelés, rá egy
évre pedig megszűnt a lelőhely rendőri védeleme is. És
ekkor kitört az urali smaragdláz...
Malisevo, az orosz Kánaán
Ahogy közeledünk Malisevo felé, havas halmok fogadnak
bennünket, csak itt-ott meredezik egy-egy oszlop, foszlányokban
lóg rajtuk a szögesdrót. Az útról nem lehet látni a
„kincskeresőket” - de ahogy felmásztunk az egyik
dombtetőre, kis fekete alakokat fedeztünk fel, akik ott
vájkáltak a havas mezőben. Az elszántabbak estére is
kinnmaradnak, és tábortüzekkel igyekeznek felmelegíteni a
talajt. Tavasszal már jönnek többen is, hozzák az aszszonyt,
a gyerekeket. Nyáron pedig az egész térségben nagy a
nyüzsgés, a halmokat ellepik az emberek, mint megannyi szorgos
hangya.
Egy másik beszerzési módszer a smaragderek felkutatása. A
környékbeli erdőkben 3-10 méteres kutatóaknák sokasága
árulkodik erről a sajátos „háztáji bányászatról”. A
lelőhelyek pontos holléte apáról fiúra száll nemzedékek
óta.
Az illegális smaragdbányászat fő forrása azonban a föld
alatti bányászat maradt. Ezt is nehéz lenne eltitkolni: a
felvonótorony kereke mindennap működik. „Fenn kell tartani
az üzem működőképességét” - magyarázza a jelenséget
Viktor Cselgakov. A volt bányaigazgató örömmel fogadott
minket, ugyanis évek óta nem járt erre újságíró. „A
karbantartási munkákhoz mindennap leereszkedik néhány ember a
járatokba. A leadott biléták alapján azt is tudjuk, hányan
vannak lenn, most például hárman” - magyarázza Cselgakov
határozottan, miközben mi is „alászállunk”.
Fiúk a bányában
Sötét folyosók, poros lépcsők és egyre erősödő, baljós
morajlás fogad bennünket. A sötétben egyetlen villanykörte
világítja meg az irányítópultnál szunyókáló gyűrött
arcú, pufajkás ügyeletest. A falon, ahol a három bilétának
kellene lógni, nincs egy sem. Vezetőnk határozott mozdulattal
felrázza az alvó dolgozót:
- Hányan vannak lenn?
- Úgy tízen lehetnek, azt hiszem... - hangzik a felelet.
Az igazgatónak nem okoz nagy meglepetést a válasz, de
továbbra is mereven elutasít minden olyan feltételezést, mely
szerint illegális termelés folyna a bányában. Kérdésünkre,
hogy miért ugyanolyan mértékű az elektromos áram
fogyasztása, mint az „aktív években”, nem adott
egyértelmű választ, zavartan a karbantartási munkálatokat
emlegette.
- Ezt csak az hiszi el, aki akarja - mondja egy másik
interjúalanyunk, G. Szatarov, a csiszolóüzem vezetője. - A
bányát hordják szét, ez teljesen világos. Rendszeresen
dolgoznak ott nagy brigádok, több napig is benn szoktak
maradni. Lemennek, kibányásszák a követ, feljönnek, és
eladják. Ha elfogy a pénz, újra lemennek.
Kincs, ami nincs - vagy mégis?
S hogy hová kerülnek a drágakövek? A helyi piacon, ahol a
krumplit, hagymát, fokhagymát árulják, viccből
megkérdeztük az első kofát:
- Csókolom, smaragdja van-e?
Mire ő:
- Jaj, aranyoskáim, ma nincsen, gyertek holnap a
smaragdocskákért!
Később a helyi rendőrőrsön megtudtuk: a drágaköveket akár
három-négy órán belül megszerezhettük volna, ha
rámenősebbek vagyunk, esetleg „megzizegtetünk” egy kis
valutát.
A nagykereskedők óvatosabban működnek. Előzetes
tárgyalások után (a rendőrségen több tízmillió rubeles
telefonszámlákat mutattak nekünk) érkeznek a dílerek.
Hozzák a pénzt, viszik az árut, aztán irány a határ.
Nemrégiben fogtak el a seremetyevói repülőtéren egy bizonyos
P. Kardasevet, aki hamis papírokkal, a görögös hangzású
Kardasidosz név fedezékében próbált kicsempészni 1,6
millió dollár értékű drágakövet. Rendőrségi adatok
szerint 1997-ben mintegy 15 millió dollárnyi smaragd vándorolt
ki illegálisan Oroszországból.
A helyiek elmesélték az egyik különösen értékes, 28
karátos kő útját is: a szállító 50 ezer dollárt kapott
érte - Izraelben már 600 ezerért adták el, majd további
csiszolás után Amerikában lelt új gazdára 1,2 millió
dollárért.
- Hogyan lehetséges, hogy a „smaragd-Kánaán” mindmáig
létezhet? - kérdeztük a megyei rendőrség
képviselőjétől.
- Nem ülünk ölbetett kézzel, külön csoport foglalkozik
ezzel az üggyel” - tudjuk meg. A tiszt hozzáteszi:
- Több kisebb bűnelkövetőt felelősségre vontunk már. A
nagyobbakkal egyelőre nem nagyon foglalkozunk: túlságosan nagy
a veszélye annak, hogy az embert elteszik láb alól.
Hogyan tovább?
A helyzet orvoslását mindenki másképpen képzeli el:
némelyek szerint vissza kell állítani az állami
fennhatóságot. Mások úgy gondolják, hogy a bánya
magánkézbe kerülése hozna végleges megoldást. Van, aki
szerint az egészet el kell áraszta-
ni vízzel, „akkor rend lesz végre”. Döntsön a megye -
vélik némelyek. A megye kész dönteni: régi vágyuk, hogy az
ő fennhatóságuk alá kerüljön a smaragdbányászat. A helyi
viszonyokat ismerők szerint korántsem biztos, hogy a megyei
fennhatóság esetén Malisevo elvesztené a „világ legnagyobb
illegális smaragdellátója” kitüntető címet.
Kommerszant vlaszty, 1998/7.
Fordította: Laudancsek Katalin
![](hatter/SMAR.JPG)