Javaslat az MTA tudományos kutatóintézeti hálózatának átalakítására
Vinkler Péter
az
MTA doktora, MTA Kémiai Kutatóközpont
pvinkler @ chemres.hu
Mostanában sok szó esik reformokról, változásokról, új struktúrákról, sÅt egy új Magyarországról is. A következÅkben igyekszem néhány gondolattal hozzájárulni egy megújult tudományos kutatóintézeti hálózat létrehozatalához.
Vázlatos, tudománypolitikai bevezetés
A tudományos kutatás terméke új információ. A tudományos kutatónak eredményeit publikálnia kell, így a létrehozott új tudományos információ az emberiség közös szellemi tulajdona (Merton, 1968). Az innovációk alapjául szolgáló tudományos felfedezések információi szabadon felhasználhatók bármely országban, ezért indokolatlan a feltételezés, hogy kizárólag azok az országok fejlÅdhetnek gazdaságilag, amelyeknek erÅs tudományos potenciáljuk van. Ugyanakkor viszont az igaz, hogy a âprofitgyanúsâ felfedezéseket elÅbb szabadalmaztatják, majd csak utána publikálják az eredményeket. Így azok az országok, ahol létrehozták a tudományos felfedezést és azt piaci áruvá is tudják konvertálni, óriási elÅnyre tehetnek szert a többiekhez képest. Furcsák azonban azok a tudományt védÅ érvek, amelyek szerint például Michael Faraday sem tudta, alkalmazható lesz-e és mire az általa feltalált elektromos indukción alapuló villanymotor, így hát azok az alapkutatások is, amelyeknek gyakorlati lehetÅségeit nem látjuk, támogatandók. Kérdés: mely területeken folyik ma Faraday szintjéhez mérhetÅ kutatás Magyarországon? Nem igaz az az állítás, hogy mindenféle jellegű (feltáró, szélesítÅ), illetve bármilyen tematikájú alapkutatás majd egyszer a jövÅben hasznot hoz. Az ismeretek különbözÅ szintűek és jelentÅségűek az általános kultúra, a szellemi igények, az oktatás, a társadalom, a gazdaság stb. szempontjából. Fontos tényezÅ az ismeretek idÅszerűsége. Csak a nagyon gazdag országok engedhetik meg maguknak, hogy olyan kutatásokkal foglalkozzanak jelentÅsebb ráfordításokkal, amelyeknek hasznát a kultúrában, az oktatásban, illetve a gazdaságban nem élvezhetjük belátható idÅn belül. Még a tudományos kutatásokban sem lehetséges minden korban, minden országban, hogy egyedül a nemzetközi kiválóság ténye elég legyen a támogatás igényléséhez. Olyan területeken kell nemzetközi szintű tudományos eredményeket létrehozni, amelyeken az innovációt a hazai iparágak (Magyarországon például a gyógyszergyártás, a mezÅgazdaság, műszergyártás, a számítógépes programozás) igénylik és alkalmazzák. EttÅl eltérÅen viszont szerencsés helyzetben, egy új tudományos felfedezés akár egy új iparág hazai megteremtésének lehetne az alapja. Fontos szempont â például a pályázati pénzek szétosztásánál â, hogy a Magyarországon folytatott, a magyar állam által támogatott kutatások eredményeit itt hasznosítsák, mert nem más országokban működÅ vállalatok nyereségét kell növelnie a magyar adófizetÅnek. Annak megállapítása, hogy adott országban, adott idÅszakban milyen mértékű feltáró jellegű tudományos kutatást, szélesítÅ kutatást, alkalmazott kutatást stb. kell végezni, a kutatók, a tudománypolitikusok és a gazdasági szereplÅk komoly tanulmányokon alapuló mérlegelését igényli.
Számos ország hosszabb, azonos, illetve egymásra következÅ idÅszakokra számolt átlagos GDP és tudományos publikációs adatainak elemzésébÅl a jelen cikk szerzÅje azt a következtetést vonta le, hogy a tudományos információk felhalmozása általában nem vezet közvetlenül gazdasági fejlÅdéshez. A tudományos információk egy része válhat csak egy viszonylag hosszú beépülési folyamat után új termékeket, szolgáltatásokat létrehozó tudássá. Ezzel szemben a gazdaság fejlÅdése igen gyorsan maga után vonja a tudomány fejlÅdését is.
Az adatok azonban azt is igazolják, hogy egy közepes szintre jutott gazdaság teljesítÅképességének további fokozása â ha tetszik: extraprofit elérése â csak a tudományos kutatásból közvetlenül származó információk felhasználásának révén lehetséges. Igen jó példa az említettekre Japán, Dél-Korea, Tajvan, Írország, de Spanyolország is, mely országok korábban elsÅsorban oktatásra, képzésre, az alkalmazott kutatásokra fordítottak nagyobb összegeket gazdasági fejlÅdésüket elÅsegítendÅ, viszont egy magasabb szintre jutva, azonnal elkezdték a tudományos alapkutatások kiszélesítését. A K+F politika kialakításakor tekintettel voltak arra, hogy csak egy fejlettebb gazdasági környezet képes nagy mennyiségű tudományos eredmény fejlesztésbe, gyártásba való vitelére, piaci bevezetésére.
A gazdaság innováció iránti igényei sokrétűek. Vannak ipari tevékenységek, amelyek közvetlenül a tudományos eredményekre építve hozzák ki újabb termékeiket (például gyógyszeripar, biotechnológia, elektronika), és vannak olyanok, amelyeknek csak hosszabb idÅközönként vagy alig van igényük tudományos kutatásokra (Narin et al., 1997).
Magyarország egyik legnagyobb gondja, hogy már évtizedek óta nincsen használható tudományos kutatási és fejlesztési koncepciója, és nincsen az ennek végrehajtására kidolgozott intézkedési terve sem. Ennek egyik oka talán az, hogy míg az üzleti élet többféle irányító szakember(menedzser)-képzési rendszert (például MBA) tart fenn, illetve igényel, az országnak nincsen önálló, felsÅfokú tudománypolitikusi és kutatási menedzser ismereteket nyújtó oktatási rendszere. E nélkül az éppen (akár felsÅ, akár középszintű) döntési helyzetben lévÅk tapasztalatai, a hagyományok, a különbözÅ érdekcsoportok ereje, az EU programjainak tematikai hatásai, a hazai és külföldi székhelyű vállalatok saját K+F-irányai stb. mind esetlegesen befolyásolják a különbözÅ szervezetek K+F-tevékenységét. Az aktuálisan végzett illetve az aktuális K+F-szereplÅk által tervezett kutatások-fejlesztések egymás mellé tétele, egy valamilyen színű könyvben történÅ szerepeltetése nem koncepció, nem koordinált, koherens tudományos vagy fejlesztési terv, hanem csak egy kívánságlista, illetve a semmire nem használható, kötelezÅ âtervâ elkészítésének âletudásaâ. Pedig a tudománypolitika hivatott lenne arra, hogy meghatározza: egy adott társadalmi-gazdasági fejlÅdési szinten lévÅ, meghatározott társadalmi-gazdasági célokat kitűzÅ országban milyen területeken, milyen mértékű tudományos kutatásokra van szükség, milyen szervezetek keretében és milyen támogatási formákkal.
Lényegesen egyszerűbb kérdés â az állam szempontjából â a fejlesztési irányok megszabása. Ez ugyanis elsÅsorban nem állami feladat. A gazdaság konkrét fejlesztési igényeinek tematikáját, a tevékenység mértékét a profitorientált piaci szereplÅk határozzák meg. Természetesen az innováció ösztönzése érdekében fÅként a kis és közepes vállalkozások esetében számos (elsÅsorban adópolitikai) eszközt szükséges az államnak használnia.
Hazánkban a kis és közepes vállalatoknak nincs pénzük kutatásra. A nagy külföldi, illetve multinacionális cégek, elsÅsorban nem a magyar egyetemek és MTA-intézetek K+F-munkájára támaszkodnak. Ez változik, de a folyamat nagyon lassú. Külföldi példák sem igazolják, hogy egyetemek, illetve tudományos kutatóintézetek teljes kiadásuknak több mint 15-20 %-át meg tudnák szerezni a piaci szereplÅktÅl. Ezért a tudományos műhelyek és a felsÅoktatás finanszírozásában az államnak döntÅ szerepe van. Van azonban a K+F-nek egy, a társadalom és a gazdaság fejlÅdésének szempontjából alapvetÅ szelete, amit az államnak kell finanszíroznia. Ehhez tartozik például az élettudományok számos területe, a környezetvédelmi, élelmiszerbiztonsági, geológiai, geodéziai, ökológiai, történelmi, nyelvészeti, szociológiai, területfejlesztési és még sok más területen végzett kutatás, amit a nyereségmozgatott piaci szféra jórészt (teljesen) figyelmen kívül hagy.
Ahhoz, hogy reálisabban ítélhessük meg, milyen a hazai K+F helyzete, szükséges legalább néhány adatot ismernünk.
A 2003. évi EUROSTAT-adatok szerint hazánk bruttó nemzeti terméke egy fÅre vásárlóerÅ-paritáson az EU-15 átlagának 53 %-a volt. A leggyengébb, hozzánk legközelibb értéket Görögország mutatta 65 %-kal.
A teljes K+F létszám a foglalkoztatottak számához képest adatok sorában Magyarország adata (5,6) hozzávetÅleg megegyezik az EU-15 országok átlagával (5,4).
A K+F-kiadások százalékos aránya a BNT-hez viszonyítva Magyarországon 1 % körüli érték. Svédország adata meghaladja a 4 %-ot, Finnországé csaknem 3,5 %. Ugyanakkor Írország és Olaszország K+F-ráfordításai alig nagyobbak 1 %-nál, Spanyolországé mintegy 0,9 %, míg Portugália és Görögország (mintegy 0,7 %) adata lényegesen kisebb, mint Magyarországé.
Sokan a GDP-bÅl K+F-re fordított hányadot tekintik szinte az egyedüli mérÅszámnak ahhoz, hogy egy ország tudománytámogató képességét, illetve tudományos potenciálját megítéljék. Hazánkban a GDP-bÅl az állam által tudományra fordított összegek aránya (kb. 0,4-0,5 %) nagyobb mint a nemzetközi átlag. A vállalati K+F-hányad (0,3-0,4 %) viszont valóban kevés. Az ipar által finanszírozott K+F-kiadások viszonylag alacsonyak az ipar kibocsátásához képest Portugáliában és Görögországban (mintegy 0,3 %), az adat kisebb mint Magyarországé (ami hozzávetÅleg 0,4 %). Az EU-15-ök átlaga mintegy 1,5 %. Egyébiránt hosszú évekig a BNT-bÅl K+F-re fordított összesen 0,7-1,2 %-os arányával Írország, Görögország, Portugália, Spanyolország és Olaszország lényegesen nagyobb (BNT/fÅ) adatot tudott produkálni, mint Magyarország és a környezÅ államok (kivéve Ausztriát).
Az innovációk iránti csekély ipari igények (fontos kivételektÅl eltekintve) és a K+F alulfinanszírozottsága lehet az oka annak, hogy az egymillió lakosra jutó szabadalmak számában (1996-ban, illetve 1999-ben) (az EU-ban illetve az USA-ban történt szabadalmaztatásoknál) hazánk az EU-15-ök közül csak Görögországot és Portugáliát elÅzte meg.
Az egymillió lakosra jutó tudományos publikációk számának átlaga: 800 az EU-15 országokra nézve; ebben a mezÅnyben Magyarország az utolsó a mintegy 200 publikáció/millió lakos adatával (1999. évi adatok).
Az adatok, összefüggések és fÅképp a trendek feltárása komoly elemzÅ munkát igényel. Nem (lenne) szabad néhány kiemelt szám alapján sem támogató, sem elmarasztaló véleményeket mondani, pláne nem intézkedéseket hozni. Csak egy részletes, nemzetközi és hazai összehasonlító elemzéseket tartalmazó tudománypolitikai tanulmány lehet az alapja bármilyen tematikai, szerkezeti, kapacitást vagy finanszírozást, adózást, befizetéseket, pályázatokat stb. érintÅ intézkedéssorozatnak. A döntésekben csak azoknak a szempontoknak lenne szabad érvényesülniük, amelyek az ország társadalmi-gazdasági állapotának és a lakosság (de nem egyesek, illetve érdekcsoportok) életminÅségének kedvezÅ irányú befolyásolására vonatkoznak.
Néhány tapasztalati megállapítás az Akadémia jelenlegi szervezetével kapcsolatosan
1. Az MTA kutatóintézeti hálózata mint szervezet és mint szellemi potenciál nemzeti érték, fenntartása mind tudományos és kulturális, mind gazdasági, valamint nemzetközi szempontokat is tekintve esszenciális az ország szempontjából.
2. Az MTA mint intézmény jelenleg testületi, hivatali és kutatóhálózati részekbÅl áll.
A testületi részeknek â közgyűlés, osztályok, bizottságok stb. â közvetlen hatása a kutatóintézetek, az egyetemek és a gazdasági szervezetek kutatási koncepcióinak, terveinek kialakítására, illetve magára a kutatási tevékenységre gyakorlatilag nincs, de a közvetett hatás â a kutatóintézetek és az egyetemek esetében â jelentÅs.
3. Az Akadémiai Kutatóhelyek Tanácsa (AKT) elvileg âAz akadémiai kutatóhelyek működését irányító testület.â (Tv. 20. & (1)). Ezt a feladatot azonban az AKT soha nem látta el, és nem is tud e követelménynek megfelelni. Érdemi tudománypolitikai, kutatásirányítási feladatokat nem végez.
4. Az AKT három kuratóriumának elvileg (Tv. 21. & (4)) döntenie kellene a tudomány-területükhöz tartozó kutatóhelyek költségvetésérÅl és beruházásainak keretösszegeirÅl. Ezt a feladatot azonban a kuratóriumok nem tudják teljesíteni. Hasonlóképp értékelési tevékenységük formális, következmények nélküli maradt.
5. Az Akadémiai Kutatóhelyek VezetÅinek Tanácsa (AKVT) fórum jellegű intézmény; csupán véleménycserére alkalmas.
6. Az AKVT, AKT, kuratóriumok, osztályok, közgyűlés, bizottságok, munkabizottságok, köztestület, kutatói fórumok és az elnök, fÅtitkár, elnökség, hivatal (fÅosztályok) rendkívül szövevényes kapcsolatrendszere, a (látszat)döntési, ill. véleményezési szintek túl nagy száma, nem teszi lehetÅvé gyors, tematikailag és pénzügyileg racionális, koordinált döntések meghozatalát, túl nagy teret enged a szubjektív szempontok alapján történÅ döntéshozatalnak, illetve gátja az érdemi változásoknak.
7. Az MTA elÅbb felsorolt szervezetének néhány része (AKT, kuratóriumok, AKVT) korszerűtlen, alkalmatlan egy modern kutatóhálózat koordinált, racionális és költséghatékony működtetésére.
8. Az MTA az országnak a lakosság által legnagyobb tekintélyűnek és hitelesnek tartott intézménye.
9. Az MTA lejáratására 2005. évtÅl hol gyengébb, hol erÅsebb országos kampány folyik. A kampány résztvevÅinek kevés és nagy részben hibás ismereteik vannak az MTA-ról, a kutatóhálózatról, a tudományos minÅsítésrÅl, az akadémiai intézetek eredményeirÅl, az ország életében betöltött fontos szerepérÅl. Tendenciózusan összekeverik az akadémikusi testületet, az Akadémia osztályait, az egyetemeket és az MTA kutatóintézeti hálózatát.
10. A politika az MTA, de ezen belül is elsÅsorban az MTA-hoz tartozó kutatóhálózat teljes megújítását igényli.
11. A Magyar Tudományos Akadémia intézethálózatának működését, éppen az 1. pontban említett okokból, de sürgetÅen a 9. és a 10. pontban lévÅ megállapítások miatt, a korszerű tudomány- és technológiapolitikai trendeknek, az ország XXI. századi igényeinek és az európai folyamatokhoz való felzárkózás követelményeinek megfelelÅen â új alapokra kell helyezni.
A következÅkben javaslatot teszek az Akadémia tudományos kutatóintézeti hálózata szervezetének és irányításának megújítására.
Az MTA tudományos kutatóintézeti hálózata
Bármely szervezet felépítésének és működésének kialakításakor az elvégzendÅ feladatokból kell kiindulni.
Egy megújuló Akadémiai Tudományos Kutatóhálózat (a továbbiakban: Kutatóhálózat) lehetséges feladatai a következÅk (az össztevékenység százalékában):
⢠Stratégiai tudományos kutatások végzése â min.: 30 %; max.: 70 %
⢠Alkalmazott kutatások és fejlesztések végzése â min.: 20 %; max.: 60 %
⢠Részvétel a felsÅoktatásban â min.: 10 %; max.: 30 %
⢠Hatósági (állami) feladatok végzése â min.: 0 %; max.: 30 %
A Kutatóhálózat alapvetÅ feladata: stratégiai jellegű tudományos kutatások végzése. A stratégiai kutatások olyan alap- és alkalmazott tudományos kutatások, amelyeket középtávú vagy távlati gazdasági-társadalmi célok érdekében folytatnak. A célok elérésének reális idÅhatára kell hogy legyen. A Kutatóhálózatban működÅ kutatóközpontokban és kutatóintézetekben elsÅsorban olyan kutatásokat kell végezni, amelyek kutatási programok keretében jelentÅs nagyságú erÅforrások (kutatók, műszerek, pénzügyi háttér) nagymértékű koncentrációját igénylik, és ezért művelésük több szakterület koordinált munkáját követeli meg.
A jelenlegi és a várható pénzügyi, gazdasági környezetben a kutatóintézeti szervezet rugalmasabb, számára az erÅforrások koncentrálása könnyebb lehet, mint lenne például az egyetemek keretében. A kutatások részben külföldi (EU), részben hazai programokhoz kapcsolódnak, illetve saját kezdeményezésbÅl folynak. Fontos fenntartani a saját kezdeményezésű kutatásokat, hiszen ezek adják a hátterét a jövÅbeni kutatási programoknak.
A Kutatóhálózat szervezeti felépítésének alapvetÅ elvei
⢠Az MTA kutatóintézeteinek tevékenységét kutatóközpontokba, illetve ennél lazább szervezeti, gazdasági kapcsolatokat feltételezÅ: intézetcsoportokba lenne szükséges szervezni ahhoz, hogy tematikailag koordinált, gazdaságilag racionálisan működÅ szerkezetet alakíthassunk ki. Az intézetcsoportokhoz tartozó intézetek igazgatói egy koordináló feladatkörrel megbízott vezetÅt választanak.
⢠A szervezetnek minél kevesebb irányítási, döntési szintje legyen, mert így lehet munkája eredményesebb a jelenleginél.
⢠A Kutatóhálózatnak egységes pénzügyi-gazdasági stb. szabályozók szerint, tematikailag is koordináltan kell működnie.
⢠A Kutatóhálózatnak kifelé mint egységes szervezetnek kell megjelennie.
⢠A Kutatóhálózat legyen alkalmas arra, hogy az európai kutatási térség magyarországi bázisának tekintsék.
A Kutatóhálózat státusa
Önkormányzati elven alapuló, nem jogi személyként működÅ olyan közhasznú szervezet (közintézet), ami tudományos kutatást és szolgáltatást, továbbá fejlesztést végez, felsÅoktatási és továbbképzési, valamint állami megbízásos feladatokat lát el.
A Kutatóhálózat működése:
⢠A Kutatóhálózat alapellátását az állami költségvetésnek kell biztosítania. Ez a teljes kiadás mintegy 70 %-át fedezheti.
⢠A Kutatóhálózat infrastruktúrájának működtetése egy koordináló iroda létesítését igényli.
⢠A Kutatóhálózat (KH) legfÅbb, stratégiai döntéseket hozó szervezete: a Kutatóhálózati Tanács (Tanács).
A Tanács összetétele
Elnök: az MTA elnöke,
titkár: a KH Igazgatóságának elnöke,
tagok: a kutatóközpontok és az intézetcsoportok vezetÅi, továbbá a kormány által delegált tagok. Állandó meghívott, tanácskozási jogú tag: a Kutatóhálózati Iroda igazgatója.
A kormány által delegált tagok (a Tanács létszámának egyharmada) hazai és külföldi tudománypolitikusok, gazdasági-pénzügyi vezetÅk és tudósok lehetnek. A Tanács tagjainak megbízása négy évre szól.
A Tanács feladatai és jogai különösen:
⢠jóváhagyja a Kutatóhálózat és a Kutatóhálózati Iroda éves szakmai, valamint pénzügyi terveit, beszámolóit;
⢠dönt a költségvetési támogatás felosztására, illetve felhasználására tett igazgatósági javaslatról;
⢠jóváhagyja az intézetek minÅsítésének (késÅbb) következményeként hosszú távra javasolt szervezeti, ill. finanszírozási változtatásokat;
⢠jóváhagyja a KH egységek alapító okiratát;
⢠dönt a kutatóintézetek igazgatóinak, fÅigazgatóinak kinevezésérÅl;
⢠dönt új kutatóhelyek alapításáról, illetve régiek megszüntetésérÅl, összevonásáról és a KH szervezetének ügyében;
⢠munkájáról évente beszámol az MTA Közgyűlésének.
A Kutatóhálózat (KH) legfÅbb, operatív döntéseket hozó szervezete: az Igazgatóság (IG), amely végrehajtja a Tanács által hozott stratégiai döntéseket.
Az IG elnöke: az MTA fÅtitkára,
titkára: a Kutatóhálózati Iroda igazgatója,
tagjai a kutatóközpontok és az intézetcsoportok vezetÅi, illetve az általuk megbízott állandó képviselÅ.
Az IG feladatai különösen:
⢠a Tanács döntéseinek elÅkészítése, kiemelten a költségvetési támogatások felhasználására és az intézetek vezetÅinek megbízására vonatkozóan,
⢠a halaszthatatlan, azonnali döntést igénylÅ kérdések elintézése (a Tanácsnak történÅ utólagos tájékoztatási kötelezettséggel),
⢠évente történÅ beszámolás a Tanácsnak.
Önállóan dönt:
⢠a beruházások (kivéve az egyedi nagyberuházásokat, amelyekben a döntés joga a Tanácsot illeti) és felújítások kérdésében;
⢠intézetek SZMSZ-ának jóváhagyásáról;
⢠a KH intézetei tevékenységének minÅsítésérÅl (lásd alább);
⢠a KH egészét, illetve jelentÅs részét érintÅ bármely egyéb, a Tanácsnak fenntartott ügyeken kívül esÅ (például közös, akár hazai, akár külföldi pályázatok, kutatási programok, együttműködési szerzÅdések, kommunikációs feladatok stb.) kérdésében.
A kutatóközpontok és a kutatóintézeti csoportok tevékenységét a KH Tanácsa által felkért bizottságok négyévenként teljeskörűen felülvizsgálják, és szöveges, valamint számszerűsített mutatókkal minÅsítik. Az intézetek tevékenységének négyévenkénti kötelezÅen elvégzendÅ minÅsítési eljárásába be kell vonni az MTA tudományos osztályait is. Az értékelés alapján az IG a Tanácsnak javaslatot tesz:
⢠a tevékenység változatlan folytatására,
⢠átalakítására,
⢠fokozott támogatására,
⢠csökkentésére stb.
A Kutatóhálózat adminisztrációs és koordinációs ügyeinek intézését a Kutatóhálózati Iroda (KI) látja el. VezetÅje: a Kutatóhálózati Iroda igazgatója, akit az IG elnöke nevez ki meghatározott idÅre, pályázat alapján. A Kutatóhálózati Iroda igazgatója kizárólag a Kutatóhálózat ügyeivel foglalkozó kutatási menedzser, akinek nem lehet más feladata, mint a hálózat ügyeinek intézése. Tagja a Kutatóhálózat igazgatóságának és tanácskozási jogú tagja a Tanácsnak.
A KI feladatai:
⢠a Tanács és az Igazgatóság döntéseinek végrehajtása;
⢠a Kutatóhálózat tevékenységének koordinálása;
⢠részvétel az IG-re háruló feladatok megoldásában.
Az MTA intézethálózata átalakításának indoklása
1. Jelenleg kizárólag a Kutatóhálózat és az Akadémia összekapcsolása tudja biztosítani a Kutatóhálózat tevékenységének közvetlen politikai befolyástól való mentességét. Stratégiai jellegű tudományos kutatásokat nem szabad a viszonylag gyorsan változó politikai, pénzügyi, szervezeti, esetleg egyéni szempontok, lehetÅségek és ambíciók terepévé tenni. Ezért célszerű, ha a Kutatóhálózat továbbra is az MTA-hoz tartozik. Természetesen nem zárható ki, hogy a jelenlegi intézethálózatból a teljes K+F â beleértve az egyetemeket és a Bay Zoltán intézeteket is â országos rendezésével párhuzamosan, hat-nyolc nagy, önálló, nemzeti kutatóközpontot hozzanak létre. (Ezt persze akkor lett volna ésszerű megtenni, amikor még az ún. ipari (minisztériumokhoz tartozó) kutatóintézetek hálózata is élt a 90-es évek elején.)
2. Köztestületi vagy testületi formában történÅ irányítás stratégiai (programjellegű) kutatások esetében nem lehet eredményes. Ezért az intézethálózat irányítására új irányítási rendszert szükséges kialakítani, ami képes a tematikai, pénzügyi, szervezeti stb. ügyek racionális, a célok érdekében történÅ összehangolására.
Be kell látnunk, hogy az âMTA mint köztestületâ elképzelés a kutatóhálózati szervezet szempontjából felesleges. A köztestület tagjainak, illetve a tagok képviselÅinek érdemi hatása a lényeget érintÅ kérdésekben (kutatási területek kijelölése, tevékenységük arányainak és mértékének megszabása, az anyagi források felosztása, intézmények létesítése, átszervezése stb.) nincsen. (A köztestület ugyanis önkéntes alapon szervezÅdik. Hivatalból tagja minden akadémikus és jelentkezés alapján bárki, aki PhD-fokozatot szerzett hazai egyetemeken. A köztestület választott képviselÅi részt vesznek az Akadémia közgyűlésén is.)
3. A Kutatóhálózat költségvetése â az állami támogatás mértékével együtt â az ország adott évi költségvetési törvényében önálló fejezetként szerepel. Az állami támogatást kizárólag törvénnyel szabadna megváltoztatni. Az évközi elvonások, befagyasztások stb. lehetÅségét ki kell zárni.
4. Az MTA 1998-1999-ben végrehajtott konszolidációs folyamata annak ellenére, hogy számos kérdésben nem optimális kompromisszummal valósult meg, illetve késÅbb több esetben visszarendezÅdések történtek, példamutató. Megmutatta: lehetséges, hogy egy szervezet megújítsa önmagát, átformálja szerkezetét és szervezetét, alapvetÅen módosítsa a költségvetési támogatások felosztásának módját, korlátozza létszámának indokolatlanul történÅ növekedését, megszüntessen vezetÅi állásokat. Ezt a konszolidációs folyamatot kell most továbbvinni, és a korszerű követelményeknek megfelelÅen új típusú kutatóhálózatot kell létrehozni. Ha ezt nem teszi meg az Akadémia, akkor nagy a valószínűsége annak, hogy egy kívülrÅl jövÅ, a tudományos kutatás sajátos szempontjait javarészt elhanyagoló koncepció szerint történik meg az MTA, illetve a kutatóhálózat átszervezése. Ugyanakkor számolni kell azzal is, egyre erÅsebb az MTA-n belülrÅl induló, a jelenlegi szervezet és működés kereteit feszítÅ mozgás is.
5. Természetes, hogy a Kutatóhálózat több intézetének (illetve bizonyos egyéneknek) az érdekei inkább a jelenlegi állapotok konzerválása mellett szólnak. A jelenlegi helyzet azonban sem tudománypolitikai, sem gazdasági, sem gyakorlati társadalompolitikai okokból nem tartható â már ha az ország érdekeit nézzük. Az Akadémia kutatóintézeti hálózatától a jelenlegieknél átütÅbb gazdasági-társadalmi kihatású eredményességet csak a Kutatóhálózatot mint egységes tudományos potenciált kezelÅ szemlélettÅl és szervezettÅl várhatunk. A szakmai feladatok tudománypolitikai szempontból történÅ súlyozása alapvetÅen szükséges, annak ellenére, hogy e gyakorlatnak nyilvánvalóan nemcsak nyertesei, de vesztesei is lesznek.
A hazai és a külföldi pályázatokon történt szereplés (pl. NKTH-pályázatok és EU-keretprogramok), ill. az EU-7-re történÅ felkészülés megmutatták, hogy nemcsak lehetséges, de szükséges és eredményes is az MTA-intézetek, kutatócsoportok, illetve az MTA és az egyetemek közötti együttműködés erÅsítése.
A vázolt radikális reform eredményeként az Akadémia a jelenlegieknél sokkal jelentÅsebb mértékben járulhatna hozzá az ország jövÅjéhez, társadalmi-gazdasági megerÅsödéséhez, ezért az intézethálózat várhatóan a jelenleginél nagyobb arányú támogatásra számíthatna.
Irodalom
Inzelt Annamária â Csonka László (2005): Magyarországi kutatás-fejlesztés az Európai Unió mércéjéhez mérten. Európai Tükör. X. 2, 39â71.
Merton, Robert K. (1968): Social Theory and Social Structure. The Free Press, New York
Narin, Francis â Hamilton, K. S. â Olivastro, D. (1997): The Increasing Linkage Between U.S. Technology and Public Science. Research Policy. 26, 3, 317-30.
<-- Vissza a 2006/10 szám tartalomjegyzékére
<-- Vissza a Magyar Tudomány honlapra