Hatházi András Lautrec; Vasárnapi ebéd (próza)
Amikor –
hát nem tudom, feleszméltem-e, mint ahogy az ellenkezőjében sem vagyok biztos.
Mindenesetre
arcok hajoltak fölém. A feleségem. Anyósom nem volt közöttük, persze, ha itt a feleségem, akkor anyósom a gyerekekre vigyáz. Anyám se volt ott, gondolom, ismét bonyodalmak támadtak az ingyenjegy körül.
Persze! Most már emlékszem.
Hazafelé tartottam.
Fogaton.
Gondolom, ismét divatba jöttek. Láttam ilyet a budai várban is.
Térdemen kürtőkalap –
Valami álomszép, aranyfejű botra támaszkodom.
Mindez olyan század eleji, nem? Majd megkérdem Bandi bácsit, ő mindent tud.
Lássam, merre járok. Honnan jövök.
Egy nő áll a hídon.
Úgy állítom meg a fiákert, mintha mindig is ilyennel utaztam volna.
– Jó reggelt, asszonyom! Ilyenkor kissé hideg a Szajna, nemdebár?
A fenébe! Szamost akartam mondani. A nő is meglepődve néz rám.
– Jó reggelt, uram! Egyáltalán nem állt szándékomban vízbe ugrani.
Miért beszél velem franciául?
És én mért beszélek vele franciául?
Mért tudom, hogy ezt a nőt már szerettem, mikor még csak most ismerem meg?
Ez a Garibaldi-híd, nem?
És a nő háta mögött a Fellegvár – nem.
Az Eiffel-torony.
Micsoda giccs! Ha Párizs, akkor csakis az Eiffel-torony lehet!
– Azt a kulcsot nézem. Nem akar beleesni a vízbe.
Áthajolok én is a korláton. Lássam.
Milyen magas ez a korlát!
És ez a nő is!
Mi az?
Valaki levágta térdből a lábam!
Dehogy. Megvan a jobb is meg a bal is, de mintha kölyökkoromban megálltak volna a növésben. Kabátom is a havat sepri.
Atyaisten, hogy kifordult az idő: hó – augusztusban!
Valahogy csak sikerül megpillantanom a kulcsot.
Tényleg ott lebeg a híd és az izé-folyó között.
– És most nem tud hazamenni?
– Ugyan, ez a szeretőm kulcsa, ma este adta ide, de összevesztünk, és nekem most olyan...
– Megalázó – bólintok.
A nő csak néz.
Ő is csak megvetéssel.
Nem is tudom: engem lát?
Lát engem?
– Elkísérhetem. Itt a kocsi.
– Köszönöm, de én mindig nagyon közel lakom.
Gyönyörű járása van.
És én imádom a század eleji divatot.
Megnézem.
A kulcs még mindig ott lebeg.
Érthetetlen.
A technika és a fény kibomló századában egy kulcs csak úgy lebeg!
Megpróbálom visszapiszkálni a botommal.
Persze előtte lecsavarom a fejét, és kiiszom azt a kevés konyakot, ami még maradt.
Hogy én ezt honnan tudom, hogy így kell csinálni?
Hiába, zseni vagyok.
Makacs ez a kulcs.
Valahogy felmászok a korlátra, fél lábam átvetem, leereszkedek a túlsó szegélyre, és úgy igyekszem megakasztani a kulcsot. Micsoda erő van a kezeimben!
Talán ha én én volnék. Saját méreteimben.
Igaz, akkor képtelen lennék így csüggni, mint egy majom, mindenféle értelmetlen dolgokba kapaszkodva.
Visszapillantok a hídra. Fájnak a térdeim. Nincs más megoldás, a végsőt kell választanom.
Felállok a korlátra, jól megnézem azt a kulcsot.
Ha nem kapom el, mindörökre ott marad. Én is belepuffanok ebbe a fagyos vízbe.
Már zuhanok.
Kabátom szétnyílik, zsebeimből mindenféle nagy tekercsek hullnak szerteszét.
Felkapja őket a szél, kibontja, látom: rajzok.
Moulin Rouge, írja az egyiken.
Akkor én most a Pubból jövök?
Abszinttől torzult arcok, kikent kurvák –
Egyre többet értek már.
És egyre rosszabbul érzem magam.
Viszi a rajzokat a szél, viszi. Bánja fene! Az enyémek!
Viszi őket a Louvre vagy az EMKE felé.
Én mindenesetre elkaptam a kulcsot.
Süti a kezem.
Várom, csobbanjunk már.
A vállam majd kificamodik.
Nagyon tartja valami ezt a kulcsot.
Visszanézek, a hídról arcok hajolnak fölém.
– Mon cher, qu’est-ce que c’est pas?
Mintha rázna a feleségem.
De miért beszél ezen a keleti értelmetlen hablaty-nyelven?
– Hagyjatok – kiáltom vissza –, nekem dolgom van!
Csak néznek tágra meredt szemekkel.
– Hagyjatok már, hogy végezzem a magam dolgát!!
Hogy utálok üvölteni, és néha nem megy másképp.
– Je ne compris pas. Il dit rien.
Én meg csak fogom konokul ezt a forró kulcsot, és képtelen vagyok már eljutni valahová.
1999. február 12–13.
Vasárnapi ebéd
– Na.
– Láttad, milyen szépen méltatták Wellmannék Gyurit a román újságban?
– Eh.
– Kicsoda?
– A teremei igazgató.
– Az öccse tavaly borult fel a hídnál.
– Mmö.
– Oszt ki lesz Gyuri helyett?
– Nem tudom. Majd megmondják.
– Ejsze még magát rakják be, oszt nézheti a fejit.
– Na, velem nem megy úgy. Én azt nem vállalom el.
– Meg aztán magyar nem is kerülhet oda.
– Nem, ugyi?
– Ccc...
– Én nem vállalom el, és kész. Velem nem lehet csak úgy né, kukoricázni. Én egy-kettő megmondom a magamét. Az igazat. Úgy gatyába rántanám az egészet, de nem akarom. Félnek tőlem. Én székely vagyok, és amit egyszer megmondtam, annak úgy kell lenni.
– Hö.
– És ezt nekik is megmondom, ha szóba kerül, tudják.
– Megüti magát.
– Ne féljen, mert megvan a magamhoz való eszem, kibabrálok én velük.
– Wellmann se marad sokáig.
– Nem, ugyi?
– Olyan szépen kiírták az újságba. Azt mondta: áléásző. Valami ilyesmi. Áléásző...
– Az nem lehet. Áléásző.
– Pedig így volt, na. Áléásző, és még volt valami.
– Mija?
– Választott, de úgy nem jó. Nem helyes. Rosszul olvastad.
– Újsághiba.
– Az. Itt
– Lehet, na. Én így emlékszem.
– Pedig nem így indultak a dolgok. Sokszor ősszel felültünk a szekérre, és ott danoltunk hazáig. Ott osztán
– Elvették a földjit.
– El, a gazemberek. Pedig megdógoztam, most parlag az egész. De ez a rohadt büdös a hibás mindenért, hogy fordulna már meg benne a gyomra. Hogy nem tud már egyszer megdögleni?
– Jól tartják azt.
– Majd elveszik a többit is.
– Assincs minnyá hova temessenek.
– Majd urnába teszik.
– Mijazisten?
– Elégetik, mint a zsidókat.
– Na hallj oda, már ezt is? Elevenen?
– Miután meghalt.
– Oszt a hamuját beteszik egy kis ládikóba, azt meg egy kicsi likba.
– Ott elvagyok, mi?
– El a.
– Na aztán. Mint a kutyát. Chej...
– A.
– Nyma.
– Még megvan Gyuriéknak a kutyájok?
– Meg.
– Az a kicsike.
– Gyurié vót?
– Nem mindegy, kié? Ott van a házban.
– Na hallj oda!
– Hát ekkorka az egész. Az a japán fajta pincsikutya.
– Hát az meg milyen? Sárga, piros, fehér, ződ?
– Ződ kutya. Micsoda hülyeség.
– Barna.
– Sárgásbarna.
– Ilyen lapos képe van neki.
– Igen. Ott fürdetik a kádban, ahol ők is fürödnek.
– Na hallj oda.
– De ez aztán olyan szobatiszta. Azon egy bolha sincs. Még por sincs. Le merem fogadni, hogy rajtam több por van, mint azon a kutyán.
– És annak mindent szabad. Hogy micsoda figurákat csinál! És mindenüvé felmászik. Annak mindent szabad.
– Mint a falu bolondjának.
– Jóskának.
– A.
– Örökké szerepel.
– Külön ágya van. Párna.
– Na, ha hazamegyek, én is megmondom a szomszédasszonynak, hogy vessen ágyat a kutyájának. Derékaljat tegyen nekije.
– Az nem kutya.
– Há’ mi, ha nem kutya?
– Annak semmiféle kutyaformája nincs. Olyan rút, hogy annál rútabb se kell. Ilyen hosszú, sovány lábai vannak, ekkorka feje meg ilyen görbe teste.
– Az már nem kutya.
– Nem, ugyi?
– Csontváz. Rusnya.
– Há’ nem is etetik. Magam adok enni nekije, mikor van.
– És aztán hogy elvannak vele egyfelé.
– De még hogy.
– Csk.
– Egy kutyát nem csak szépségiért tartanak.
– Nem há’.
– Vén. Megvan az vagy tízéves is.
– Ejszen több is.
– Ugatni se tud.
– Nem há’.
– Khü.
– Magának jól jönne egy kutya.
– Há’ nekem vót is.
– Tudja, hogy van. A tót a vótra nem ad. Oda kutya kell, annyi állathoz. Tolvaj oda be nem teszi a lábát. Így van ez, vagy nem így van?
– Debiza. S még mennyi
– Hajhaj...
– Lesz.
– Ammán soha.
– Megoldom én lánccal meg dróttal.
– Olyan lesz, hogy csuda. Lefestem a pajtáját is. És ráírom a nevit is.
– Menj már, megint tervezed a semmit.
– Ez így lesz. Irigykedni fognak.
– Jó, jó.
– Ha mondom! Maga mit szól?
– Elkelne.
– Phú.
– De azt etetni is kell.
– Hm.
– Tudja, hogy van. Kutyával egy disznót is fel lehet nevelni.
– Disznóeledellel a kutyát.
– Kutyaeledellel a disznót.
– Ó, hogy osztán valaki megétesse szeszes kenyérrel. A tolvajok mind így tesznek. Pálinkás ételt adnak, osztán rabolnak.
– A jól nevelt kutya nem fogad el ételt.
– Eszik az, ha éhes. Vagy ha olyat kap.
– Ennem. Ezt én úgy megnevelem. Megmondom neki, ülsz, és az le is ül. Olyan lesz.
– Ott a szomszédé...
– Az nem kutya.
– Nem a.
– Hörrc.
– S a Gyuriéké?
– Az csak olyan házikutya.
– Ha. Hogy mik nem vannak?!
– Istenem, istenem...
– Odalett az is.
– Szegény. Mennyit tartják?
– Három napot. Annyit szokták.
– Hogy?
– Csütörtökön halt meg.
– Há’ igen. Csütörtök, péntek, szombat, vasárnap, hétfő. Ez öt nap.
– Csütörtököt ne számítsa belé, mert akkor este halt meg.
– Tízkor.
– Körülbelül.
– Hétfőt se, mert akkor temetik.
– Na, jól megtartják a halottasházban.
– Ma kiadták.
– Nem mindegy annak?
– Odahaza?
– Nem, a ravatalozóba.
– Hejejejej...
– Vettek nekije valamit?
– Egy szép nagy koszorút.
– És pénzt is gyűjtöttünk a feleséginek.
– Az jó.
– Beadtuk a maga nyugdíját is, oszt fizetéskor visszakapja.
– Megérdemli.
– Milyen szépen méltatták.
– Ilyen hirtelen.
– Hirtelen, hirtelen. Ammég jó is neki, nem szenvedett sokat. De fiatalon.
– Én is így szeretném. Egyből s gáttá.
– Khrö.
– Hogy szerette azt a kutyát.
– A.
– Az istenit a kurva életjinek.
– Csfrrh.
– Na.
Marosvásárhely, 1988. november