Előszó
A politikai rendszerváltás legfőbb velejárója a gazdasági átalakulás, amely napjainkig nem fejeződött be. A magántulajdonon alapuló társadalmi berendezkedés megkívánta a korábban állami kézben lévő vállalatok privatizációját, amelyek közül a nagyobbakra számos multinacionális jelentkező is akadt. Az országba beáramló külföldi tőke nagysága 1997-re jelentősen meghaladta a 17 milliárd dollárt, amivel különösen ha az ország méreteit is figyelembe vesszük kétségtelenül a térség legkedveltebb befektetési színterévé váltunk: Magyarországra áramlott a kelet-európai régióba érkező külföldi tőke 40 százaléka, beleértve a FÁK-országokat is. A világ 50 legnagyobb nemzetközi vállalata közül 36 van jelen az országban. A multinacionális vállalatok megjelenése megrázóan hatott a hazai munkaerőre, illetve a réteget képviselő, viszont éppen saját identitásproblémáival elfoglalt szakszervezetekre, és főként persze a munkanélküliség fenyegetése miatt arra kényszeríti az érdekképviseleteket, hogy megreformálják gondolkodásmódjukat.
Amíg a korábbi társadalmi berendezkedésben a munkaidő, a munkabér és a szociális juttatások köre ritkán kérdőjeleződött meg, és a munkavállaló gyakorlatilag biztos lehetett abban, hogy az alacsony munkabére mellé ha nem sokat okoskodott legalább megillette a munkaruha, a túlórapénz, a nőnapi virágcsokor és az alkalmankénti üdülés, addig ma a multinacionális munkaadó, részben az anyaországban megszokott munkarend miatt nem tekinti természetesnek a munkavállaló igényeinek kielégítését. A munkavállaló és a munkaadó viszonyát a bő harmincezer, 10 főnél többet foglalkoztató működő gazdasági vállalkozás mellett csak 417 helyi és 19 ágazati kollektív szerződés szabályozza; nem csoda, hiszen az országra általánosan jellemző az alacsony szervezettségi szint. Amíg a rendszerváltás előtt létező egyetlen szakszervezeti tömörülés szinte az összes munkavállaló érdekképviseletéért felelős volt, addig a mai kilenc szakszervezeti konföderáció a különböző becslések szerint csupán a munkavállalók 1525 százalékát tudta meggyőzni a tagság előnyeiről.
Bevezetés
A rendszerváltás előtt a különböző szakmai szakszervezetek egyetlen szakszervezeti tömörüléshez, a Szakszervezetek Országos Tanácsához (SZOT) tartoztak. A kor munkavállalóinak többsége bár kétségtelen, hogy a szakszervezeti tagság nem volt kötelező tagja volt a munkahelyén lévő szakszervezetnek. A többpártrendszerre való áttérés azonban egyszerre felvetette azt az igényt is, hogy ne csak egyféle, hagyományos ideológiát képviselő szakszervezethez, hanem demokratikus érdekvédelmi szerveződésekhez is lehessen társulni. A már a nyolcvanas évek végétől szerveződő alternatív szakszervezetek számos hívet toboroztak, nemegyszer kivívva a kormányzat rosszallását. Az 1990-es választások után sor került a szakszervezetek "rendszerváltására" is: minden tagnak nyilatkoznia kellett arról, megújítja-e korábbi tagságát, vagy másik szakszervezetet választ, esetleg szakszervezeten kívül végzi tovább munkáját. Csak ennek az aktusnak a során minden ötödik ember távozott a szakszervezeti tagságból, amelyet a kilencvenes évek elejétől egyre fokozódó elbocsátási hullám még tovább morzsolt. Két-három rövid év után a korábbi tagság mintegy nyolcvan százaléka hagyta el az érdekképviseletet. Az óriási elvándorlás oka, hogy a már említett elbocsátási hullámverés a szocialista típusú gazdaságra jellemző túlfoglalkoztatottság miatt még a legvérmesebb szakszervezeti vezetők szemében is elfogadható, sőt indokolt volt, így nem léptek fel teljes mellszélességgel a létszámleépítés ellen, bár hozzá kell tennünk, nem is igen lettek volna erre képesek. Csakhogy az a munkavállaló, aki a rendszerváltás hajnalán esetleg éppen azért tartotta meg szakszervezeti tagságát, mert ettől remélte munkahelye védelmét, munkanélkülivé válva keserűen csalódott. Munkabére nem lévén, nem volt miből fizetnie a tagdíjat sem, de korábbi rossz tapasztalatai miatt akkor sem gondolta, hogy ismét belép, ha újra elhelyezkedett. A szakszervezetek annyit mindenesetre elértek, hogy a Munka Törvénykönyvének 1992-es módosítása szerint nagy összegű, a munkabér többszörösét elérő végkielégítésben részesültek az elbocsátott munkavállalók: csakhogy ez a védelem csupán a magas jövedelmű vezető rétegnek jelenthetett valódi vigaszt.
Már ekkor megkezdődött a mai napig tartó huzavona a korábbi SZOT-vagyon felosztása körül. Mivel elmaradtak a sok alternatív szakszervezeti vezető és gazdasági szakértő szerint kívánatos nyilvános szakszervezeti választások, nem derült arra sem fény, hogy melyik szakszervezetnek mekkora a támogatottsága, azaz a korábbi szakszervezeti vagyonból mekkora rész iránt támaszthat igényt. 1992-re a nyilvános szakszervezeti választás ideája már túlhaladottá vált, ám az új szakszervezeti tömörülések kiharcolták, hogy a társadalom- és nyugdíjbiztosítási választásokon tényezők lehessenek. Az itt elért pozíciók arányában állapították meg a három legjelentősebb szakszervezeti tömörülés részesedését a SZOT korábbi vagyonából, mégpedig a következők szerint: a Liga és a Munkástanácsok Országos Szövetsége a központi vagyon harmadára, a SZOT utódja, a Magyar Szakszervezetek Országos Szövetsége (MSZOSZ) 40 százalékára, míg az Autonóm Szakszervezetek Szövetsége csupán a vagyon 10 százalékára nyert jogot. Csakhogy az 1992-es rendelkezés kizárólag a SZOT központi vagyonának szétosztását szabályozta, nem ejtett szót az ágazati szakszervezeteknél felgyülemlett tartalékokról, amelyeket a megfogyatkozott tagság miatt egyébként már az SZOT jogutód is alaposan megdézsmált. Hiszen mi is történt? Korábban a munkavállalók zöme havonta befizette munkabérének egy százalékát a szakszervezeti kasszába, ennek egy része a helyi szakszervezetnél maradt, másik része az országos tanácsot támogatta. Eközben szociális gondjainak nagy részét az állam központi költségvetéséből oldotta meg. A szakszervezetek működését a legritkább esetben korlátozták az állami vállalatok, sőt irodát, függetlenített vezetőt tartottak fenn, saját forrásaikat fordították óvodára, sportpályára és így tovább. A szakszervezetek így a tagdíjakból évtizedeken át befolyt összeget felhalmozhatták, abból vagyonra, ingatlanokra főként üdülőkre tehettek szert. A tagság pánikszerű távozása, illetve átpártolása másik érdekképviselethez, valamint ezzel egyidejűleg az állam visszavonulása a szociális szektorból és a tömegesen fellépő munkanélküliség anyagi gondokat okozott mind a korábbi, mind az újonnan alakult tömörülések életében. A vagyon birtokosai megkezdték a folyamatosan pénzzé tett javak egyre intenzívebb felélését, az új társulások viszont nem is tudtak felhalmozni semmit; a helyzet végül az egész szektor ellehetetlenüléséhez vezetett. A ma létező hat, az Érdekegyeztető Tanácsban (ÉT) helyet kapó és három azon kívül működő tömörülés: a magát legnagyobbként számon tartó, szocialistákkal szimpatizáló MSZOSZ, a közalkalmazottak és a tisztviselők érdekvédelmére szakosodó Szakszervezetek Együttműködési Fóruma (SZEF), az elitszakmákat tömörítő, szociáldemokrata érzelmű Autonómok, a kisebb létszámot felvonultató Értelmiségi Szakszervezeti Tömörülés (ÉSZT), a Liga és a keresztény eszmeiséget hirdető Munkástanácsok éppúgy anyagi gondokkal küzdenek, mint az ÉT-en kívüli Munkásszolidaritás, a keresztényszocialista KESZOSZ és az elenyésző taglétszámú Szabad Szakszervezetek Demokratikus Ligája.
A multik viselkedése
A magánosítás ezalatt zavartalanul folyt. Annál is zavartalanabbul, hiszen a munkavállalónak még képviseletén keresztül is csak elvétve sikerült befolyásolnia a folyamatot. A privatizációba az eladón és a vevőn kívül nemigen volt beleszólása senkinek. A szakszervezetek legfeljebb utólag ismerhették meg az adásvételi szerződés tartalmát, amelyet módosítaniuk akkor sem lehetett. Az állam mint eladó nem csinált hírverést annak, hogy melyik vállalatnál milyen helyi szakszervezet van, milyen korábban megszokott igényekkel. Udvariasan távol tartotta magát attól, hogy a munkavállalói követelések teljesítésének ígéretét esetleg az alku részének tekintse. Hiszen mi volt a célja? Minél gyorsabban, minél több pénzért eladni a teherré vált céget. Ebbe a stratégiába nem fért volna bele a dolgozói érdekek miatti küzdelem, ami nyilvánvalóan csak anyagi veszteséget jelenthet, ha egyáltalán el nem ugrik ijedtében a vevő. Éppen ezért csak érintőlegesen került szóba a létszám vagy a meglévő kollektív szerződés ideiglenes védelme. Érdemes lenne kiszámítani egyszer, hogy a jó pénzért eladott vállalatoktól elbocsátott tömegek munkanélküli segélyére, átképzésére, családjának szociális támogatására vajon mennyit költött a magyar állam.
Amint említettük, a privatizációs folyamatban a szakszervezetek nem kaptak valós, hivatalos szerepet. Ez azonban nem jelenti azt, hogy egyes esetekben nem éltek volna sajátos eszközeikkel. Külföldi kapcsolataik révén egyes szakszevezeti vezetők például részletes információt szereztek be egy-egy eladásra váró vállalat lehetséges pályázóiról, azok munkaadói szokásairól, munkaügyi hozzáállásáról. És ezután következhetett a háttérmunka, a személyes ráhatás: adataik birtokában felkeresték a döntésben részt vevő barátokat és ellenségeket, majd megkísérelték a meggyőzésüket: nem egy esetben sikerrel jártak. Talán ide kívánkozik a Magyar Munkaadói Szövetség egyik vezető személyiségének véleménye is: hogy kialakul-e mindkét fél számára gyümölcsöző párbeszéd munkaadó és munkavállaló között, az nagyrészt a szakszervezet erejétől függ.
Ha egyes vezetőknek sikerült is elérniük, hogy ne a leginkább szakszervezetellenes társaságok telepedjenek meg Magyarországon, néhány hírhedten érdekképviselet-irtó multinak sikerült kiépítenie magyarországi bázisát. Van közöttük olyan, amelyik a szakszervezeti vezetők "megvásárlásával", személyes alkukkal igyekszik gyengíteni a kollektív érdekképviseletet, mások magától értetődően kijelentik: itt nincs szakszervezet, megint mások kompetencia hiányára hivatkozva az anyaországba küldenek minden munkaköpeny-fajsúlyú szakszervezeti igényt, hogy azután évekbe is teljen, amí először tárgyalóasztalhoz ülnek. Arra is akadt példa az egyik nemzetközi hírű konszernnél, hogy a rátermett szakszervezeti vezető ugyan látszólag megkapta az őt megillető jogokat, a munkaidőkedvezményt, nem gátolták meg abban sem, hogy gyűlést szervezzen, ám érdekképviseleti munkájára válaszul munkaidejében nem kapott munkát addig őrizhette munkaasztalát tétlenül, míg feladta a küzdelmet. A munkaadók szakszervezet-leszerelési stratégiái közé tartozik, hogy az üzemi tanácsok létére hivatkoznak: minek a szakszervezet, ha az üzemi tanáccsal is meg lehet vitatni a kérdéseket. Ugye jól hangzik, kár hogy nem igaz. Üzemi tanács ugyanis nem köthet kollektív szerződést, béralkut, nem bonyolódhat efféle, a munkaadó számára kellemetlenséggel járó tárgyalásokba.
Tapasztalt szakszervezeti vezetők a Magyar Suzukit, a Fordot és a Philipset szokták a szakszervezetekkel való bánásmód elrettentő példáiként emlegetni. Az esztergomi telephelyű Suzukinak olyan rossz híre van a környéken, hogy a munkaügyi kirendeltségek az egyébként kimondottan depresszív térségben is legalább másfélszer annyi munkanélkülinek szerveznek ismerkedő gyárlátogatást, mint amennyien hajlandóak elhelyezkedni itt. A berzenkedés oka a hagyományos japán szokásokon alapuló foglalkoztatás, amely elvárja a munkavállalótól, hogy jó családtagként önként és dalolva annyit dolgozzon, amennyit a munkaadó éppen megkíván. Annak is híre ment már a kezdeti időkben, hogy nagyon kevés a szociális juttatás, s hogy rosszul főznek a konyhán; ez utóbbit azóta már korrigálták. Azóta sem sikerült lebeszélni viszont a munkaadókat a hazai gyakorlattól teljességgel idegen jelenléti pótlék alkalmazásáról. Ezt a bér mintegy tíz százalékát jelentő pótlékot csak azoknak fizeti ki a Suzuki, akik nem hiányoztak három napnál többet munkahelyükről, függetlenül attól, hogy távollétüknek mi volt az oka, betegség vagy málnaszüret. A szakszervezet-alakítás ötletét nem nagy lelkesedéssel vette tudomásul a cég, amely inkább a formális üzemi tanácsban, mint a szakszervezetben látja az együttműködés zálogát. Az üzemet érdekvédelmi terepül kiszemelő Vasas szakszervezet 1996 őszén tartott szövetségi tanácsi ülésén kimondottan a negatív beállítottságú, érdemi tárgyalásokra képtelen cégek közé sorolta a Magyar Suzukit. Az amerikai érdekeltségű Ford autógyár sem nyerte el a magyar szakszervezetek megbecsülését. A Ford az amerikai gondolkodásmintának megfelelően irtózik a szakszervezetektől mint olyan szerveződésektől, amelyek csak botrányt és zűrzavart okoznak, elvonva a munkaerő figyelmét az értékalkotástól. Ezért kézzel-lábbal tiltakozik a szakszervezetek ellen, s hogy elérje célját, az érdekképviselet-mentes vállalatot, a frontemberekkel személyes alkukat köt az ellenállás megtörésére. Munkaügyi bíróságon keresi igazát az a szakszervezeti vezető, akit a Philips szombathelyi üzeme bocsátott el, amiért munkaidőben tartott, egyébként előre bejelentett szakszervezeti gyűlést egy háromműszakos üzemben.
Hasonlóképen rossz a megítélése a szakszervezetekkel való bánásmód szempontjából világszerte a Coca-Cola Companynek és az összes gyorséttermi hálózatnak. Közepesen fogékonynak ítéltetett a General Electric magyarországi gyára, a korábban Egyesült Izzóként ismert Tungsram. Bár a multinacionális vállalkozás nemzetközi híre a munkaügyi kapcsolatok terén nem kimondottan jó, kiváló halogatóként tartják számon, de azt elismerik, hogy ha méltó ellenfélre talál a munkavállalók szövetségében, mintaszerű kapcsolatot épít ki velük. Így történt a Tungsram esetében is, ahol a korábbi izzósok erős szakszervezeti magot hagytak örökül.
Van azonban jó példa is. A már említett Vasas Szakszervezeti beszámoló az első helyen említi a Ganz Ansaldo olasz tulajdonú gyárát, és ugyancsak elismerőleg nyilatkozik a Lehel Hűtőgépgyár új tulajdonosáról, a svéd Elektroluxról. Jó a híre az Audi magyarországi gyárának is. Ezekben az üzemekben természetesen mindenütt van rendszeresen megújított kollektív szerződés.
Becslések szerint a hazai multinacionális munkaadók harmada utasítja el minden lehetséges eszközzel a szerveződést, másik harmaduk halogató álláspontra helyezkedik, így végül csak minden harmadik munkahelyen alakult ki jónak vagy akár példásnak is mondható munkaügyi kapcsolat. Ebben nem kis szerepe van a helyi vagy az ágazati szakszervezet erejének, de indokolhatja az adott szakmában dolgozók speciális képzettsége vagy a magánosító vállalkozó korábban megszokott vezetői stílusa is.
A munkaadó és a munkavállaló közötti kapcsolat egyensúlyát nagyban segítené, ha Magyarországon is működne a Munkaügyi Döntőbíróság intézménye, valamint a rendszeres munkaügyi felügyelet, ami ma még csak bizonyos munkavédelmi és környezetvédelmi előírások betartásának ellenőrzésére szorítkozik. A kívánatos viszont az lenne, ha a nemzetközileg elismert, immár nyolcvan éve tevékenykedő, 168 országban jelenlévő ILO (International Labour Organization) munkaügyi igazgatási gyakorlata honosodhatna meg nálunk is. A felügyelet tagjai jogosultak arra, hogy bármely munkahelyre bármely időpontban beléphessenek, ott felmérhessék a munkakörülményekre, a munkavédelemre és a munkavégzésre vonatkozó összes körülményt, betekinthessenek persze a szükséges titoktartási feltételekkel a munkálatokkal kapcsolatos dokumentumokba stb. A vizsgálatot hivatalos minőségükben, de akár inkognitóban is megtehetik a szervezet munkatársai. Ennek technikai feltételeit az állam biztosítja, panasz esetén pedig a munkaügyi kérdésekben járatos bíróság dönt.
A munkavállalóval megegyezni ugyanis sok munkaadó szerint hosszú távon érdemes, hiszen a dolgozók megnyerése együtt jár terhelhetőségükkel, fokozza megbízhatóságukat, s a kollektív szerződésekben a munkaadó is rögzíthet számára megnyugtató garanciákat. Eredményes lehet a megállapodás ugyanakkor a munkavállaló számára is, aki ugyan gyakran alkut kell hogy kössön esetleg a saját jobb meggyőződése ellenére, ám a jól sikerült alkuval hosszabb távra is biztosíthatja munkahelyét és munkabérét. Ez persze az egyik legnehezebb kérdés. A multik vonakodnak attól, hogy reálértéket tartó béreket garantáljanak, noha valóban magasabb bérkínálattal jelentkeznek, mint a környezetükben lévő vállalatok. (Még mielőtt elismerőleg bólintanánk, tegyük hozzá, hogy ezek a bérek az anyaországban fizetetteknek csak legfeljebb hetedét, de inkább tizedét jelentik.) Az emelt bérszint különösen a menedzsment fizetésére jellemző, de átlagosan is elmondható, hogy mintegy 2530 százalékkal magasabb béreket kínál egy multinacionális vállalat, mint az adott környék jellemző bérszintje. Ez a többlet különösen ha nem társul tarthatatlan munkakörülményekkel vagy rendszertelen munkaidővel és bérfizetéssel rendszerint megenyhíti a békétlenkedőket. Annak fényében ez még inkább érthető, hogy azok a szakemberek, akik a nemzetközi vállalkozás megelégedésére dolgoznak, bizton számíthatnak arra, hogy munkaadójuk saját költségén rendszeres és magas fokú továbbképzésben részesíti őket.
Itt kell megemlítenünk, hogy bár a multinacionális vállalatokra kevésbé jellemzően, mint a kisebb társaságokra egyre terjed a munkavállaló megbízáson, nem munkaviszonyon alapuló alkalmazása. Ilyen esetben a munkát végző személy mint független vállalkozó végzi el a rábízott feladatot, nem pedig mint a kollektíva tagja. Erre a tömegméretekben fellépő jelenségre a szakszervezeteknek is választ kell adniuk, s ennek egyik útja a vállalati kollektív szerződést egyes esetekben felváltó vagy azt kiegészítő ágazati szerződés. Sose búsuljunk azonban távozásuk felett vallják a szakértők , hiszen az efféle, gyarmati típusú beruházások sem rövid, sem hosszabb távon nem gyakorolnak kedvező hatást a gazdaságra. Beszállítói kapcsolatokat nem építenek ki, s fejlett technológiát sem telepítenek: egyetlen céljuk a saját zsebüket mind jobban megtömni.
Összefoglalás
A szervezett munkásság széthullása, az új szakszervezetek fellépése, identitáskeresése és a sokasodó politikai és gazdasági gondok ellenére mára körvonalazódni látszik, melyek a legfontosabb és elkerülhetetlen érdekvédelmi feladatok. Mindenekelőtt a gazdasági megerősödésre kell koncentrálnia minden érdekvédelmi tömörülésnek, hiszen "pénz nélkül nincs szövetség" szerepel az Autonóm Szakszervezetek Szövetségének kongresszusi beszámolójában. E kérdésben újabb fordulóhoz érkezett a szakszervezeti élet, hiszen a "Társadalmi szervezetek által használt állami tulajdonú ingatlanok jogi helyzetének rendezéséről" szóló törvényt elfogadta a magyar Országgyűlés.
Nem odázható el már csak az EU-csatlakozás reményében és előkészítéseként sem a hazai szakszervezeti tömörülések egymás közötti, regionális és a privatizáció során tulajdont szerzett országokban működő társszervezetekkel való szakmai egyeztetés, s amennyire lehetséges, a kapcsolatrendszer bővítése. Célszerű kiépíteni, illetve továbbfejleszteni a kapcsolatokat a nem kifejezetten szakszervezeti típusú, de a munkavállalók mindennapjaiban részt vállaló szakmai szervezetekkel, szövetségekkel. Törekedni kell arra, hogy mihamarabb kiépüljön az ILO rendszeréhez hasonlóan működő, komplex, független, hatékony ellenőrzést biztosító munkaügyi szervezet Magyarországon is.
A mind hathatósabb jelenlét ugyancsak segíti az érdekvédelmi munkát, így az üzemi közalkalmazotti választásokon való sikeres szereplés (az üzemi tanács tagjainak megválasztása) közelebb viheti a szakszervezeteket ahhoz, hogy hatékonyabban terjeszthessék az érdekvédelmi eszméket. Egyes tömörülések szerint például így gondolkodnak az Alternatívok üdvös lehet a szakszervezeti vezetők jelenléte az önkormányzatokban is, de a legnagyobb hatásfokkal akkor adhatnak hangot álláspontjuknak, ha közvetlenül a törvényalkotói munkában vesznek részt. Mások éppen ellenkezőleg, úgy vélik, nem szerencsés, ha a szakszervezeti munka összefonódik a politikával, amint az a szocialista érában volt. Az előbbiek szerint a közelgő parlamenti választások esélyt biztosítanak a szakszervezeti aktivistáknak is.
IRODALOM
Naumann László: Munkaügyi kapcsolatok a multinacionális vállalatok magyarországi üzemeiben. 1993. (kézirat)
A munka ellenőrzése és a tripartizmus. Őry Csaba: Külpolitikai tanulmányok. 1996/4. Munkaügy, kiadja a Democracy After Communism Alapítvány.
Tájékoztató a Vasas területén működő külföldi érdekeltségű vállalatokról. 1996. október, tájékoztató a Szövetségi Tanács ülésére.
Árva László: Külföldi működőtőke, hazai beszállítói kapcsolatok, külkereskedelmi mérleg és technológiatranszfer. Közgazdasági Szemle, 1997. november.
A külföldi működőtőke 25 éve Magyarországon. A Joint Venture Szövetség angol, német és magyar nyelven megjelent alkalmi kiadványa.
Fazekas KárolyKöllő János: A külföldi érdekeltségű vállalatok munkaerőkeresletének jellemzői Magyarországon, 1995-ben. (Kézirat, Közgazdaságtudományi Intézet.)
Szemben a multikkal. Esti Hírlap, 1996. október 8.
"Új évezred felé." A Vegyipari Dolgozók elnökének felszólalása, 1997. november 6.
Az Autonóm Szakszervezetek és a privatizáció. Írásos tájékoztató