Ismerjük el, hogy megcsömörlöttünk a kinyilatkoztató költészettől. Az istenek, melyek nevében beszélni kíván, nem léteznek. Megcsömörlöttünk a bérencek költészetéből, a csepűrágó költészettől, mely Bukarest kávézóiban és kiadóiban a parasztról és kövér búzaföldekről énekel; a szégyentelen tréfamesterek verseitől, akik luxusautón járnak, de elszavalják, hogy tisztában vannak egy százlejes értékével; a hermetikus költészet termékeitől, melyek képtelenek érezni és érzéseket kifejezni, mint ahogy a (vajon véglegesen?) megtért proletkultosokétól is, akik szeretnének így vagy úgy megmaradni az irodalom berkeiben. Az elmeszesedett költői pózoktól, melyek a jelenlét mereven csillogó zsetonjaivá váltak, buborékokká, melyekért cserébe mégis a föld minden java jár, egy olyan költészettől, melyben a szavak recehártyáin túl nem tapintható ki mindennapi, személyes életünk lüktetése.
Íme, miért ajánlottam fel, hogy beszéljünk a mindennapok költészetéről. A megszokott, hétköznapi életünkről szóló költészetről tehát, mely azonban ugyanakkor fejezze ki az ebben az életben rejlő költészetet is. Az egyetlen költészetről, mely szerényen, bosszúsan és mindig túl rövidre sikerülten, de a mienk, az egyetlen, mely sajátunknak mondható lesz valaha.
Természetesen bárhogyan lehet írni, és bármiről, személy szerint azonban nem értelmezhetem a verset másként, mint kísérletként, hogy értelmet és szépséget vigyek be általa az életembe, mely itt és most zajlik. Melynek 99 százalékát a mindennapok történései adják. A történelmi jelentőségű esemény csak boltíve egy "épületnek", mely ezer és ezer hétköznapi pillanatból áll, szociális viszonylat csupán, a kollektív létezés "forrpontja", mely nem feltétlenül esik egybe az egyén életének fordulópontjaival. Holott a vers leginkább a mi személyes lényünkkel van kapcsolatban, belső történéseinkkel.
Ez a költészet, ha úgy tetszik, a szellemnek a születés hazárdjával szembeni revansát is jelenti, mely születési hazárd szociális szempontból, indulásból előnyben részesít egyeseket másokkal szemben. Egy egzisztenciális síkon végbemenő, alapvetően demokratikus gesztus, mely az erő, opportunizmus, szociális struktúrák gerjesztette különbségeken túlmenően kinyilvánítja a minden emberi lényben benne levő és megnyilatkozó teljességet.
Ugyanakkor emberközpontú ellenhatás, mely az emberi lény integritását és önazonosságát hivatott visszahódítani, a tudomány és a technikai forradalom és ezek vívmányainak egyoldalú uniformizálása következtében született számtalan fanatizmustól összezavarodott emberi lényét.
A mindennapok költészetének kiindulási pontja kikerülhetetlenül saját testi mivolta újrafelfedezése lesz, saját érzéseinek szavak általi birtokbavétele. Mely szavak nem azonosak többé az elődök szavaival. A technika vívmányai meghatározzák a különböző érzékelési területek fejlődését, a köztük levő arányok eltolódnak; külső ingerek kiváltotta reackcióink ritmusa és természete gyorsan változott az elmúlt ötven-száz évben. A benyomások egy másik világában élünk, mellyel éppen csak hogy elkezdtünk ismerkedni. A szavak jelentése is változott, sokszor már nem ugyanazt az érzéki valóságot jelölik, éppen ezért újraértékelésre szorulnak, kontextusaikkal együtt.
Nem kell csodálkoznunk tehát az erős érzékiségen, mely a legtehetségesebb fiatalok verseiből árad, érzékiség, mely vulgárisnak tűnhet egyes "finom" fülek számára, vagy akár egyenesen obszcenitásnak. Van ebben a pánszenzualismusban valami hitelességre való törekvés, igény, mert minden képzelet szülte alkotás azt kockáztatja, hogy ízetlenné és elcsépeltté válik friss érzéki "alap" nélkül. Automatikusan adódik a fordított meghatározás is: a költőnek az azonnali valóságról kell írnia, hiszen nem tudunk érzékeinkkel igazán megismerni, felmérni semmit, ami saját látómezőnkön kívülre esik. Úgyhogy normálisnak tűnik számomra, hogy a városi költő metaforikus látókörében inkább helye van az "aszfaltnak a trolibuszokkal", mint a "virágzó mezőknek". Persze a tehetség a fontos, és Eminescu mindig Eminescu marad, de nem szabad elfelejtenünk, hogy ő a saját idejének és egzisztenciális univerzumának megfelelő költészetet művelt; nekünk saját jelenünkre kellene gondolnunk. Az örökkévalóság esélye a mulandón és egyszerin vonul át. És végső soron az számít, hogy mit akar az ember: hogy költőnek nevezzék, vagy hogy minél jobban, találóbban fejezze ki azt, amit gondol és érez?
A jelen költészete magától értetőtő módon politikus lesz, mert mára a kölcsönös függések komplexebbé és kizárólagosabbá, szorosabbá váltak. Egy bárki által hozott végzés, döntés 100 vagy 10 000 km távolságból egyenesen és majdnem azonnal kihathat a személyes életemre, befolyásolhatja, meghatározhatja azt.
Természetesen nem agresszív nyilatkozatokról lesz szó, melyek a jóváhagyás, sőt ajnározás retorikáját folytatnák ellentétes előjellel, hanem egy majdnem zsigeri elutasításról mindazon dolgokkal és mindazokkal szemben, amik, akik bakanccsal gázolnak a lelkünkbe. A költő nem teheti meg többé, hogy ne vegyen tudomást a körülötte történő dolgokról, ugyanakkor senki sem aggathat rá többé kívülről működési szabályzatot. A költő csak a saját nevében kíván beszélni, a priori képviselő volta megszűnt. Fontos tényezővé válhat mégis, minél pontosabban fejezve ki azt, amit a hozzá hasonlók is éreznek, de vagy egyáltalán nem tudják, vagy nem tudják jól kifejezni. Szerénységi tanfolyam ez, kúra, mely után a költészet újra visszanyerheti helyét, rangját, társadalmi szerepét
A hétköznapok költészete mindazonáltal a hétköznapokban benne levő költészetet is jelenti, a mindennapi élet banalitásaiban rejlő csodálatosat. A modern ember elveszítette a "képzelet paradicsomait", nem tud már hinni a szakrális térben és időben, mely irányította és meghatározta az archaikus mentalitású ember életének értékrendjét. De szakralizálni annyi, mint értékkel telíteni; jelentőssé tenni; és az ember nem élhet enélkül, enélkül az élet idomtalanná, kaotikussá válna. A szentség nem tűnik el, csak elbújik, beleolvad a profánba. A szokások, megszokások kérge alatt, az elhasznált szavak mögött forr egy szenzációktól, érzelmektől, benyomásoktól fűtött ragyogó világ, egy "tündéri realitás"; a költő a banális igazi epifániáit fedezi fel, és viszi majd színre. Mindez bennünk létezik. Tizenhat évesen vajon, csak egy kamaszlánnyal sétálva is, nem volt-e részünk hasonlíthatatlanul nagyobb szellemi (és nemcsak) élményben, mint huszonhat (vagy harminchat, negyvenhat stb.) évesen, szeretkezzünk akár a legszebb nővel is? A hétköznapi viszont, azt fogják mondani, sokszor nyomorúságos és üres. Azért, mert nem tudunk túlnézni saját fáradtságunkon vagy érdektelenségünkön. A mindennapok igazi költője meg fogja mutatni a fásult lélek lomtárában "felfüggesztett kerteket". Sőt mi több, nem elutasítva és nem elítélve, hanem megérteni és értékelni akarva azt, emberivé teszi a szupertechnicizált világot, amelyben élünk (s amelyről, legyünk őszinték, egyikünk sem tudna lemondani), megnevezve szelídíti meg furcsa nevű démonait, mint Elidegenedés, Monotónia, Rosszakarat stb. stb.
Hogy miről lehet felismerni a mindennapok költészetét? Gyors, ironikus, találékony, ötletes, őszinte és egyenes, előítéletektől mentes, ugyanakkor rejtetten szemérmes, nem belátható és nem kiszámítható, friss érzékeken és világos értelmen átszűrt látásmóddal, képekkel, benyomásokkal vagy forró világ hőfokán, melyben létezni tanulunk éppen.
Nem hiányoznak természetesen a szimulánsok, a mesteremberek, akik elkapták a fonalat, a tartalmak híján felszínes lelkesültek, rajongók és az egyszerű exhibicionisták sem. De mindez nem egyéb, mint a normális "alapzaj". A fontos az, hogy egy hasonló költészet, a mindennapoké, létezik, még önhibáján kívül bátortalan ugyan, de jelentkezett már néhány könyvben, mely könyvekről, reméljük, párbeszédbe bocsátkoznunk érdemes lesz majd.
Posztmodernről beszélni most Kelet-Európában olyan, mint a fogyasztói társadalmak "paradicsomának" egy szeméttároló vagy egy szemetesgödör anyagaiból való újjáépítéséről álmodozni.
Ugyanis:
1. Kelet-Európa egésze visszavettetett körülbelül egy évszázaddal (minden szinten, beleértve a mentalitásokét is) az orosz megszállással, a kommunista rendszerek bevezetésével és "normalizálásával" egyidejűleg; miközben Japán, egyes délkelet-ázsiai és dél-amerikai országok gyorsan fejlődtek, Kelet-Európa mintegy fele a modernizmus előtti állapotokhoz tért vissza;
2. ebben a kontextusban és mert gazdaságilag Kelet mindig a Nyugat nyomában és árnyékában volt (beleértve a "nagy testvéri szovjetet" is: a sztálini "hősi eredmények" 90 százalékát nyugati specialistákkal, technológiával, sőt tőkével valósították meg, a hetedik évtizeddel kezdődően, a "hidegháború" befejezésével egy időben, Kelet kezdett hallgatólagosan egy hatalmas szemétlerakatként működni, mint egy "hátsó udvar", mint egy olyan hely, ahová egy gyorsan fejlődő és folyamatosan növekvő életszínvonalú nyugati társadalom "piszkos vagy tiltott ügyeit" száműzték.
Tudjuk, hogy a szemétlerakatoknak is vannak maffiáik, és hogy köztük és az úgynevezett "tisztességes" világ között a legkülönfélébb "kommunikációs csatornák" léteznek, sőt ha a "tisztességes" világ érdekei úgy kívánják, az illető maffiák vezetőit a legnagyobb elismeréssel illetik (fogadja és megbecsüli őket Anglia királynője vagy az USA elnöke is).
A "vasfüggöny" megsemmisülésével egy időben Kelet-Európa egy erős többségű provokáció előtt áll: vagy amilyen hamar csak lehet, remodernizálódik, a kommunizmus előtti hagyományokra és az itt élő emberek kvalitásaira, képességeire alapozva, vagy megmarad ("örökre") ugyanannak a szeméttárolódnak gazdasági térképeken feltüntetett határok között egyrészt, másrészt az emberek felfogásában is.
Ilyen körülmények között a "posztmodernek" csak annyit engedhetnek meg maguknak, hogy hű fiai és kulturális talpnyalói legyenek a szemétlerakatok főnökeinek, és boldogok, mint az elbizakodott külvárosiak, "mert megvannak nekünk is a magunk posztmodernjei".
Mégis a kelet-európai írók műveinek jó része egyenesen posztmodern írásként olvasható. Nézzük meg, miért.
Aki a "szemétlerakatban" van, alkalmasint szoros kapcsolatban áll azzal, ami a fogyasztói társadalomból látszik. Mégpedig a csomagolás révén. Egy kevés fantáziával és ügyesen felhasználva jellegzetességeit, nyugodtan képzelheti, hogy nem Bukarestben vagy Bîrladon él, hanem Párizsban vagy Hollywoodban.
A keleti "posztmodern" irodalmat olyan szerzők művelik, akik "újjáélesztenek" a csomagolás révén egy paradicsomot születési helyük szeméttárolójában akár, vagy pedig hiperérzékeny szerzők, akik a szövegbe menekülnek a valóság elől, saját életrajzuk rendezetlensége, nyomorúsága elől. Mind a "vitalisták", mind az "érzékenyek" nemcsak gyávák, de képtelenek is a posztmodern világ maradéktalan megértétése és vállalására. Ha az igazi posztmodernek közül egyesek, a Pynchon- vagy Barth-félék provokátorok, dacolnak, szembeszállnak a világgal, amelyben élnek, a "made in Orient" posztmodernjei mindannyian "adócsalók" (hatalmuk megszilárdulásával egy időben, a szemétgödrök maffiái által toleráltan, sőt kiművelve).
Mi a közös az élénk manufaktúrán, és a szofisztikába rántott technológián túl, Kelet és Nyugat posztmodernjeiben? Az impotencia. A szexuális kényszerképzetek "rejtetten" az első tábornál, "fitogtatva" a másodiknál, a mindennemű erotikus kísértetképek állnak a posztmodern regények középpontjában. Ha egyesek a félelemtől impotensek, mások a jóllakottságtól, és a túl sok munkától (a "Paradicsomban" mindent megfizetnek!).
Csakhogy engem az eunuchok (és irodalmuk) soha nem érdekeltek. Ugyanis nem rajtuk áll a történelem, nem ők váltják valóra egy nemzet esélyét (mindamellett, hogy tudom, az eunuchok képesek árnyékból hatalmas birodalmakat vezetni). A központok vagy a mahalák "dekadenseinek" nyugtalankodása és álmegoldásaik pedig hidegen hagynak.
Mert mi msot egy keresztútnál élünk. Egy másik világban, mint a hipercivilizált Nyugat. A mi itt és most problémáink mások, mint a nyugati emberéi. És amíg az igazi irodalom nem más, mint a valóság felkutatásának, kifejezésének és feltalálásának lényegi formája, addig az én írói figyelmem a saját, személyes világom felé kell hogy irányuljon. Hogy legyen esélyem, esélyünk az "áramkörbe" való újbóli szükségszerű bekapcsolódásra.
Egy kastélyba be lehet lépni szolgaként, szemétesemberként, az úrnő szeretőjeként, de vendégként is, a kastély tulajdonosainak meghívottjaként.
Van köze annak az irodalomhoz?
Van.
Megjelent az Unde se aflã poezia című tanulmánykötetben. (Aripilag. Marosvásárhely, 1996.)
Jánk Károly fordításai