![]() |
Főhajtás XXXIII.
Madách Imre álmai
Számtalan bölcs, okos, érdekes
gondolatot fogalmaztak meg irodalomtudósok, filozófusok,
színháztörténészek Az ember tragédiájáról, és
legalább annyi sületlenséget, ostobaságot. Sületlenségeket,
ostobaságokat sok remekműről írtak, mondtak már, de Madách
művével kapcsolatban elfogult, goromba, sőt galád
támadásokat is megfogalmaztak, nem akárkik, nem akármilyen
szinten. Amikor Madách művét (évfordulók kapcsán)
ünnepelni szoktuk, hajlamosak vagyunk elfelejteni azt a
százéves, késhegyre menő irodalomtörténészi háborút,
amely a Tragédia elfogadtatásáért dúlt. A
„háború” utórezgései mára elcsitultak, de
elgondolkodtató: miért olvashatjuk tudós munkákban, iskolai
tankönyvekben még ma is azt a képtelenséget, hogy Madách
művében történelmi színek találhatók.
Hajdan egy nagy tudású, de Madách művét
tökéletesen félreértő irodalomtudós, Erdélyi János
filozófiai traktátusként olvasta a Tragédiát.
Irodalmias párbeszédekkel, önmagukban érdekes és szép
irodalmias párbeszédekkel teletűzdelt filozófiai
traktátusként, de szerinte maga a mű filozófiai,
történetfilozófiai szempontból tökéletesen elhibázott
alkotás, tulajdonképpen az eszmék paródiája, s legfőképpen
– neki akkor, 1862-ben ez fájt a legjobban – a szocializmus
paródiája.
Madách Imre zseniális író és nem
filozófus volt. Ifjúkorában megjelent vékonyka
verseskötetétől eltekintve Az ember tragédiája volt
az első alkotása, amelyet nyomtatásban olvashatott, s amelynek
sikere hirtelen vonta köré a közfigyelmet. Madách őszintén
tisztelte Erdélyi Jánost, ezért drámai költeményét
védelmező írásában rémülten kezdte a neves írónak,
filozófusnak elmagyarázni, hogy ha a Falanszter-jelenetben
valóban a szocializmust parodizálta, akkor műve az egész
emberi történelem paródiája. Mert akkor a bizánci színben a
kereszténységen gúnyolódott, az athéni színben a hellén
kultúrát tartotta nevetségesnek, a londoni színben a polgári
társadalmat.
Madách Imre zseniális író volt, és
ügyetlen vitapartner. Drámai költeményét védelmezve nem azt
válaszolta Erdélyi Jánosnak: „János, nem vetted észre,
hogy Az ember tragédiájában filozófiai és
történettudományi értelemben egyetlen érdemleges szó sem
hangzik el a történelemről? Nem vetted észre, hogy
amikor a bizánci jelenetben a szereplők a homousion és
a homoiusion különbségéről vitáznak (hogy tudniillik
Jézus egylényegű Istennel, vagy hasonló lényegű), amely
kérdés az ariánusokat izgatta a 3. században, az nem
vitakérdés a 11–12. században a keresztes háborúk idején?
És nem vetted észre, hogy a későbbi századok
eretnekégetései nem lehetségesek a keresztes háborúk
idején? Arról nem is beszélve, hogy Bizáncban, a 12.
században a katolikus eretnekek 16. század végi református
zsoltárt énekelnek! Mi köze mindennek egy konkrét
történelmi korhoz?”
Az 1870-es években a Meiningenben működő,
híressé lett színtársulat működési alapelve volt, hogy
minden színművet a benne megelevenedő történeti kor
hitelességében kell megjeleníteni. Ha például
Moličre-darabot játszottak, eredeti 17. századi bútorokkal
díszítették a színpadot. A társulat rendezője, Ludwig
Chronegk, aki készült színpadra állítani Madách művét,
hosszas elemzés után kijelentette, hogy a darab
eljátszhatatlan, mert abban ésszerűtlen összevisszaságban
történelmi korok csúsznak egymásba. Erdélyi János
kortársaként ő észrevette, hogy Madách Imre műve nem a
történelemről szól, sőt, történeti értelemben zavaros és
hiteltelen.
Jó néhány évtizeddel később Rákosi
elvtárs viszont – torz és erkölcstelen gondolkodásához
híven – úgy vélte, hogy a XII. szín, a Falanszter-jelenet a
szocializmus, az ő szocializmusának paródiája, s ezért
tiltotta meg többször a darab színpadi bemutatását.
Olvasás közben sem Erdélyi János, sem
Rákosi Mátyás nem tudott megszabadulni előítéleteitől. Ha
előítéletek, ideológiai megrögzöttségek nélkül olvastak
volna, kiderülhetett volna számukra, hogy Madách Falansztere
nem a jövőben, hanem Madách Imre korában játszódik. Igaz, a
Falanszterben a ló már kihalt, a rózsa már nem virágzik –
de hol a jövő? A gőzgép? Hisz az már Madách korában sem
volt csoda. Az alumínium 1859-ben, amikor Madách e művét
írta, a jelenkor legnagyobb ipari szenzációja, az 1855-ös
londoni világkiállításon bemutatott különlegesség. A
Falanszterben a Tudós a megvizsgált gyermekek fejformája
alapján állapítja meg, kiben milyen képesség rejlik, kiből
mit lehet s kellene nevelni. Ez nem a távoli jövő tudománya,
hanem a 19. század ötvenes éveinek tudományos elgondolása, a
frenológia. A Madách által megírt Falanszter nem a jövő
elképzelése, hanem az író keserű álma saját koráról.
Madách olvasott ezt-azt az utópista szocialisták írásaiból,
legalábbis hallott róla, de őt nem az elképzelt jövő
érdekelte. A Bach-korszakban élt, Magyarországon, ahol rend
volt (mint ahogy a Falanszterben is rend van), de nem volt emberi
szabadság. London – a XI. szín! – mindennek az ellentéte:
ott szabadság van, de nincs rend.
Nem történelmi korszakokról mond
történetfilozófusként véleményt Madách. Saját koráról
ír: a jövőről álmodik. A képességeivel, tehetségével,
életével rosszul gazdálkodó emberiség előtt a 19. század
derekán két út nyílik: megteremtheti a szabadság
birodalmát, amelyben pokoli rendetlenség uralkodik, vagy
szigorú rendet teremt, amelyből a szabadság írmagját is
kiirtja. Az egyiket embertelen demokráciának, a másikat
embertelen diktatúrának nevezik. 1859-ben Madách Imre
számára riasztó volt a rend szabadság nélkül, mert ebben a
szabadság nélküli rendben élt a Bach-korszakban.
Lehet, hogy Rákosi elvtárs számára a múlt
század ötvenes éveiben azért volt elítélendő, betiltandó,
eltüntetendő Madách Imre műve, legfőképpen a
Falanszter-jelenet, mert tudta, hogy Magyarországon, a népi
demokratikus proletárdiktatúrában szigorú rend van, csipetnyi
szabadság nélkül. A kommunista hatalombitorlók számára
vonzó volt ez az embertelen diktatúra. Hatalmi érdekeinek
megfelelően, politikai egyeduralmának megtartása végett
Rákosi – ha kellett, emberéletek árán is – védte a
diktatúrát, ezért (is) tiltotta be többször Madách Imre
művét: nem akarta, hogy embertelen rendszere tükörképét
lássák a nézők a színházi előadásban. Elvtársait,
szellemi örököseit ma feltehetőleg a londoni szín hiteles
színpadra állítása irritálná, mert ők jól érzik magukat
abban a világban, ahol a maguk teremtette rendetlenségben nekik
mindent szabad, miközben Magyarország a szocializmus
negyvenévnyi falansztervilága után most Madách londoni
rémálma közepette él.
Kit érdekel a történelem, a múlt, amikor
olvassuk vagy színházban nézzük Az ember tragédiáját?
Ha nem a százötven éve szajkózott olvasat alapján
ismerkedünk a Tragédiával, akkor rádöbbenünk: a
drámai költemény az emberi bűnökről, az emberek bűneiről
és az emberek ellen elkövetett bűnökről szól.
Egyiptom biztosan nem olyan volt, mint ahogy
Madách ábrázolja. De az emberi gőg, a hatalmi arrogancia ma
sem más. A kereszténység nem olyan, mint amilyen a VII.
színben, Bizáncban, de a dogmává merevedett hit, a teoretikus
ostobaság, amikor aljassággá silányított eszméket
erőszakolnak mindenkire kötelező hitté – az ma is ilyen
borzalmas.
Talán az sem véletlen, hogy 1955-ben, amikor
jó néhány év után a kommunista hatalom ímmel-ámmal, de
engedélyezte (aztán újra betiltotta, 1956 tavaszán újra
engedélyezte) a Tragédia bemutatását, a
Falanszter-jelenet mellett a bizánci szín jelentette a
legnagyobb gondot a rendezőknek (mert a politikai biztonság
érdekében három rendező rendezte az előadást: egy
politikailag megbízható, egy tehetséges és egy szorgalmas). A
Pátriárka szerepét Tompa Sándorra, az édes, kövér buffóra
osztották, így tudatos szereposztási melléfogással azt
sugallva: a kereszténység eszméje, a hit, a vallás
komolytalan ostobaság. Pedig 1955-ben szólhatott volna a
színpadon ez a jelenet arról is, hogy a valamikor szebb
jövőnek álmodott eszmékből (lásd szocializmus) lehet –
lett! – országrontó, nemzetvesztő, embert pusztító
ideológia és társadalmi rend.
Szomorú, hogy mindig akadnak okos emberek –
1955-ben a Szabad Népben, a kommunista napilapban Lukács
György, a marxista filozófus –, akik megírják, hogy miért
kell a reakciós, szocializmusellenes Madách-művet betiltani.
Lukács György is – mint Rákosi Mátyás – szerette a
szabadság nélküli rendet, amely az ő számukra szabadság
volt, az ország számára kötelező rabszolgaság.
Madách Imrét a történelem nem érdekelte:
az emberi élet lehetőségeiről töprengett. Ádám újra és
újra múltat-jelent-jövőt álmodik magának, és minden
bukásában ott rejlik a vágy a megtisztulásra, a
megújulásra. Ádám hisz abban, hogy a világ
megváltoztatható, hogy bukásai után is érdemes tovább
élnie, hogy érdemes mindig új lehetőségeket keresni, s hogy
nem süllyedhet olyan mélyre a világ, hogy az emberekben
örökre meghaljon a remény.
A remény újra és újra feltámadásáról
szól Madách Imre műve, és bármikor olvassuk, bármikor
látjuk színházban, nem az a fontos, hogy történelmi
múltunkkal, egy-egy történeti kor eseményeivel
szembesüljünk, hanem hogy abban a pillanatban, amikor mi
élünk, fölfedezzük Az ember tragédiájában saját
korunk „tragédiáját”. Magyarországon ma, 2010 tavaszán
vajon az álszent Bizáncban vagyunk, vagy az erkölcstelen
Rómában, vagy a szabadsággyilkos Falanszterben, vagy a
káoszban fuldokló Londonban? A Madách ábrázolta Bizáncban,
Rómában, Falanszterben vagy Londonban! És mit kell tennünk,
ha fölismertük, hol élünk, mikor és milyen körülmények
között? Tudjuk-e, mit kell tennünk, hogy bennünk és a
világban föltámadjon a remény: van erőnk, lesz erőnk rommá
tett életünkben, megnyomorított mindennapjainkban mindent
újrakezdeni?
János evangéliumának végén, amikor a
feltámadt Jézus megjelenik a tanítványok között, a
hitetlenkedő Tamás Jézus lábai elé borul, és Mesterként
köszönti. Jézus azt mondja: „Hittél, mert láttál.
Boldogok, akik nem láttak, mégis hisznek.”
A feltámadás reménye a madáchi életmű
korokon átívelő üzenete és tanulsága: leteperhetnek,
elpusztíthatnak, megalázhatnak, élhetünk gerinctörő
(kommunista) rabszolgarendben, élhetünk szabadságban és
megalázó, erkölcspusztító (kapitalista) rendetlenségben, de
a gondolkodó emberek hisznek a feltámadásban.
Akár a Falanszterben élünk, akár Londonban.
Adjunk hálát Madách Imrének, hogy
megtanított hinni a feltámadásban.
Szigethy Gábor