![]() |
Sulyok Bernadett
A mitikus történet
szatirikus megközelítése
Kodolányi
János: Vízözön
Hangnemek és műfajok a
regényben
Northrop Frye kanadai irodalomkutató
modalitások és archetípusok alapján kialakított
műfajelméletében a szatíra kifejezetten démonikus
hangoltságú, az archetípusok megszokott erkölcsi
asszociációinak a kifordítása. Kodolányi Vízözön
című regénye alapvetően szatirikus hangnemű. A szatíra
mellett számos más hangvétel, stiláris eszköz is
érvényesül, de mintegy zárójelbe téve, megkérdőjelezve:
összekapcsol vulgáris és áhítatos, szent és erotikus,
elégikus és szarkasztikus tónusú elemeket, a pátoszt
iróniával ellenpontozza. Ábrázolásmódjára az
álomszerűség jellemző: az álomban bármi megtörténhet, a
történet szabadon cikázik térben és időben, s a
valószerűtlen, a fantasztikum természetesként jelenik meg. A
regényt a groteszk hatású elemek túlsúlya jellemzi, ezért
egyszerre parabola és paródia jellegű. A történet
egészében egy koherens, szervesen felépített mitikus
világkép tükröződik: mindenható istennel, világpusztító
sárkánnyal, az istenek és istennők panteonjával, a
beavatottak körével és a homokóra-emberekkel.
A Vízözönben számos műfaj
jellegzetességei megtalálhatók egymással keveredve.
Történetfilozófiai mű abból a szempontból, hogy a
történelem menetét, az egyedi és ismétlődő eseményeket,
helyzeteket értelmezi, egymásra vetítve históriát, mitikus
kozmogóniát és apokalipszist. A megírás idejének kortárs
történései (második világháború) is felsejlenek a mítoszi
hősök csatái mellett, Gilgames felcseperedésének és jelleme
alakulásának leírása pedig a nevelődési regény
(Bildungsroman) tradícióját folytatja.
Elbeszélésmód, tér-
és időkezelés
Az elbeszélő helyzetnek két alaptípusa van:
vagy a történetmondóra, vagy a szereplőre vonatkozik az első
személy. Elbeszélő és szereplő viszonyát két szempontból
is értékelhetjük. A szubjektív elbeszélő a szereplőnél
többet, az objektív viszont kevesebbet tudhat a történetről,
az értékeket alapul véve pedig megkülönböztethetünk a
hősre fölnéző és a szereplőt magánál alacsonyabb
rendűnek mutató elbeszélőt. E végletek közt természetesen
léteznek átmenetek is: ha a szereplő s az elbeszélő
egyformán tájékozott, semleges történetmondással,
amennyiben a szereplő egyenrangú az elbeszélővel, a magas és
alacsony mimézis, a hősi epika s az irónia közötti
realizmussal állunk szemben. A belső nézőpont ábrázolása
háromféleképpen történhet: lehet egyes szám első
személyű, szereplő által elbeszélt történet, idézheti a
narrátor egyes szám harmadik személyben a szereplő
gondolatait, érzéseit; a harmadik variációban a belső
nézőpont és a harmadik személyű beszédhelyzet
társításával van dolgunk, melyet style indirect libre-nek
(szabad függő beszéd), illetve átképzeléses előadásnak
szokás nevezni. Ekkor kikövetkeztethetetlenné válik, meddig
terjed az elbeszélő s meddig a szereplő tudata. Az elbeszélő
azonosulhat a hőssel, de a történetbefogadóval, az olvasóval
is, ugyanakkor térbeli és/vagy időbeli, intellektuális
és/vagy erkölcsi távolságot is érvényre juttathat velük
szemben.1
A Vízözön történetének alapja a
sumér-akkád Gilgames-eposz, mely óbabiloni és
újasszír ékírásos táblákon maradt fenn. Magyar nyelvre
teljes egészében Rákos Sándor fordította le. Az özönvíz
története az újasszír XI. táblán olvasható. Az istenek
Enlillel az élükön elhatározzák, elpusztítják a
bűnbeesett emberiséget, vízözönt bocsátanak a földre. Éa
isten Utnapistimet álmában figyelmezteti a veszélyre,
meghagyja, hogy építsen egy hatalmas fahajót, melyre minden
élőlényből vigyen egy párat, s abban szállásolja el magát
és családját. A vihar hét napon és hét éjen át tombol,
elpusztítva mindent és mindenkit, de Utnapistimék túlélik.
Hét nap múlva elül a vihar, a vizek megnyugodnak, majd apadni
kezdenek, a hajó megfeneklik Niszir hegyén. Enlil, mikor
megtudja, hogy nem pusztult ki az egész emberiség, szörnyen
felbőszül. Éa azonban jobb belátásra bírja, s megenyhül.
Letérdelteti Utnapistimet és feleségét, meg Úr-sanábit, a
kormányost, s a folyamok torkolatánál jelöli ki lakásukat,
ahol, miként az istenek, halhatatlanokká válnak.
Ez az elbeszélés hiánytalanul beépül a
regénybe, de csak kisebb hányadát teszi ki az eseményeknek. A
regény 50 fejezetből áll, a vízözön katasztrófáját a
48–49. fejezetben olvashatjuk. A narrációban kitüntetett
helyet kap, mivel e két fejezetben az elbeszélés múlt
időről jelen idejűre vált – az események súlyát, a
szereplők kétségbeesését, a bolygónyi méretű pusztulást
és az idő kizökkenését hangsúlyozva.
A regény a ránk maradt őskori kultúrák
különféle természeti csapásokról, katasztrófákról
szóló mítoszaiból merít, melyek azt sugallják, hogy a
kataklizmák a bűnössé válás, a természet ellen elkövetett
cselekedetek, az isteni törvények megsértésének
kísérőjelenségei. Erről szólt Platón a Timaiosz
mellett Kritiasz című dialógusában Atlantisz
pusztulásával kapcsolatban. A kataklizmák egyszerre
büntetések, ugyanakkor annak a szellemi-lelki pusztulásnak
megnyilvánulásai az anyagi világban, mely az emberi
közösségben végbement. A harmadkori ember eltűnésének
összekapcsolása a vízözönnel az aztékoknál fordul elő,
akárcsak a távoli Aztlán neve; az azték hagyományban ez a
boldogok szigete, s a paradicsomi idő, az aranykor emlékét
őrzi. Az előkelőségek által viselt álszakáll a maja
papokat, az inkákat, az egyiptomi vallási vezetőket, a
fáraókat egyaránt jellemezte.
A Föld felé közeledő s a vízözön
katasztrófáját előidéző holdnak Nannar, a sumér-akkád
mitológia holdistene felel meg: Enlilnek az alvilágban
született első sarja. Nannar mint a vízözön okozója nem
szerepel az asszír-babiloni szövegekben, de a Gilgames-eposz
szerint Enlil volt, aki az embereken bosszút állva a
katasztrófát előidézte. Nannar Enliltől származása okán
lett negatív istenség a regényben. A vízözön leírásának
fontos forrása még a Jelenések könyve, János apostol
jövőt feltáró látomása, melyben Várkonyi Nándor elemzése
nyomán (Sziriat oszlopai) egy korábbi világkorszakot
lezáró katasztrófa emlékét láthatjuk. Az Apokalipszisből
vett idézetek beépülnek a kataklizmát elbeszélő
szövegrészekbe.2
Az 1. fejezet az eposzok szerkezetéhez
hasonlóan in medias res kezdés, már az első mondat
erős hangulati töltetű hasonlat: „A világ úgy csukódott
be Utnapistim előtt, mint egy álmatagon forgatott könyv É-kur
híres könyvtárában.”3 Ebből egyrészt a
szereplő bibliofil hajlamára következtethetünk, majd a
bekezdés folytatásából kiderül, hamarosan megvakul. A
„világ mint könyv” hasonlat régóta ismeretes, jelentése
szerint: a világ olyan, bizonyos nyelven írt könyv, amelyben
ha tudunk olvasni, Isten bölcsességét ismerhetjük meg
belőle.4 Utnapistim szeme világának
elvesztésével belső, lelki látásának erősebbé válása
jár – e tulajdonsága folytán a görög mitológiából
ismert vak, ám bölcs jóshoz, Teiresziaszhoz lesz hasonló. A
kiinduló helyzetben Nannar vérvörös koronája második
napként izzik a látóhatáron, közeleg a vízözön.
Ugyanebben a fejezetben a történeten
kívüli, omnipotens narrátor magától értetődő
természetességgel kalauzolja vissza az olvasót néhány
ezredévvel az időben. Ecseteli a matriarchátus
berendezkedését, bemutatja, hogyan váltotta fel a
patriarchális társadalmi rendszer. „Az új törvények a
józan értelem pillérein épültek. Atra-Hasis lángelméje
pedig éppen abban mutatkozott meg, hogy megengedte a nőknek
azután is a többférjűséget.”5 Az elbeszélő
ismeri hősei gondolatait, lelkivilágukat, érzéseiket, hol
humorral és megértéssel viszonyul hozzájuk, hol kegyetlen
gúnnyal ábrázolja tetteiket. A tömegjelenetek, így a zibuk
(csoportos emberáldozatok) és a csaták, fosztogatások
leírása szarkasztikus, gyakori anakronisztikus kiszólások
tarkítják, melyek a „felvilágosult” XX. századot, a
regény megírásának idejét is célba veszik. A szatirikus
elbeszélői stílus rávilágít az emberi gyarlóság
állandóságára, ismétlődésére, ami rokonítható Swift Gulliver
utazásai című regényének stílusával.6 A
torz, sarkított nézőpontok, a mitikus időbe helyezett harc
szándékos lekicsinylő jellemzése a narrátor kommentárjai
révén a modern kor bírálatával párosul, amely egyrészt
groteszkké teszi az eseményeket, másrészt szellemes és
humoros élceket tartalmaz. Bebizonyítja, hogy az emberi
alaptulajdonságok és alapproblémák évezredeken keresztül
semmit sem változnak, csak a környezet más.
Az özönvíz előtti ember ábrázolása Edgar
Dacqué Várkonyi által ismertetett nézeteit idézi. Dacqué
típustan-elmélete szerint az ember mint törzs nem egy
fejlődési folyamat végeredménye, hanem őstípus, s több
földkorszakot élt át. Ilyen őstípus még az emlős-,
hüllő- és kétéltű-típus. Dacqué úgy véli, a
típuselméletet igazolják a különféle mítoszokban szereplő
hal- és skorpió-emberek, kentaurok, madár- és kutyafejű
emberek. Az emberi test fejlődési fokozatairól tanúskodnak a
méhmagzat formaváltozásai, a formacsökevények, a
visszaütésszerű deformációk. Ez a gondolat Utnapistim
időtlenségének ábrázolásában jelenik meg: „Utnapistim
évezredek óta élt. Egyik alakját levetette, s fölvette az
újat. Volt hal, hüllő és madár. Volt kétnemű emlős lény,
négykézláb járt. Volt úgy is, hogy három szemmel nézte a
világot, aztán a középső szeme mélyen behúzódott az
agyába, már nem látott, csak érzett. […] Most pikkelyes
bőrt visel, egyenesen jár, füle megkisebbedett, beszélőizmai
kifejlődtek, de múltjára sok vonás emlékezteti. Leginkább
az, hogy Anu arcát most éppúgy ismeri, látja s magában
hordozza, mint valaha. […] Többé újjá sem születik talán,
végleg ott marad Anu fényességében, az
örökkévalóságban.”7 Ez a par excellence
mitikus létmód, egy végtelennek feltételezett folyamatban
való részvétel, amiben egyedül a transzcendencia örök, s az
ember róla őrzött bizonyossága. A folyton más alakban
újjászülető lény belső identitása mégis megmarad. A
változást az jelzi, hogy időről időre új néven jelenik
meg: eredeti sumér neve Zi-u-szudra, majd Atra-Hasisnak, azaz
Nagyeszűnek nevezték, most pedig Utnapistimként létezik.
A mitikus tudat számára az idő fogalma
relatív, hiszen É-anna hatalmas könyvtárában és a
Csillagtoronyban tizenkét világévre visszamenőleg őriznek
feljegyzéseket (egy világév Várkonyi Nándor hivatkozott
könyve szerint 25 920 év, hozzávetőlegesen számítva ez 12
x 26 ezer év = 312 000 év!). Az itt található iratokban
felbukkannak korábbi világkatasztrófák, melyek vagy tűz,
vagy víz által mentek végbe, ezeket mindig új teremtés
követte. Az emberi nem töredéke mindig fennmaradt, mert
hűséges volt Anuhoz, aki megmutatta a menekülés útját.
Ember és Isten ősi szövetsége számos mítoszban
megtalálható, a Bibliában például a vízözönt
túlélő Noé és az Úr közt köttetik, jelképe a
szivárvány: az Úr megígéri, többé nem pusztítja el az
emberiséget. Amit e szövegek mint elmúlt eseményeket
beszélnek el, egyszersmind eljövendő dolgok. A mitikus
ismétlődés távlatából az előrehaladó idő fogalmának
nincs értelme, minden körkörösen vissza-visszatér. A
beavatottak észjárása szerint egyetlen pillanatban benne
rejlik minden megtörtént, illetve valaha megtörténő esemény
potenciája.
Utnapistim az egész történet folyamán azt
hangoztatja, helyre kell állítani Anuval az ősi szövetséget,
meg kell találni az Aranykort: „amikor az emberek Anuval,
egymással, állattal és növénnyel, ásványokkal és
láthatatlan világokkal szent egyezségben éltek, nem ismerték
az időt, s nem haltak meg.”8
A elbeszélés szerkezetében a kezdő esemény
Utnapistim megvakulása, ám a másodiktól a negyvennegyedik
fejezetig a narrátor ennél korábbi történéseket mond el,
vagyis a regény nagyobb terjedelmű része retrospekció
(visszatekintés). Csupán a 45. fejezetben tér vissza a
kiinduló jelenethez, innen folytatódik a keret (45–50.
fejezet), s lineárisan haladunk tovább. Az omnipotens narrátor
szabadon váltogatja az idősíkokat, évezredeket képes ugrani
egy bekezdés során vagy akár egy mondaton belül. Az
idősíkok átjárhatósága azért lehetséges, mert az emberi
cselekedetek, a történelmi szituációk, a katasztrófák mind
egy-egy archetípust képviselnek.
Kabdebó Lóránt 1989-ben írt tanulmányában
a keretként értelmezhető vízözön-történetet és a
betétet – általa világháborúsnak nevezett szituációt –
kétféle cselekvéstípussal társítja: a betét a
beavatkozás, a keret (főcselekmény) a kivonulás. Ugyanakkor
Utnapistim itt is cselekvő, amennyiben küldetést vállal:
saját és családja életén keresztül az emberi nemet menti
meg, feladata az élet továbbvitele.9 Az
interpretátor 2001-ben megjelent, a történetet részben
újraértelmező tanulmányában a két központi hős
szempontjából egy embermodell átgondolásának tartja: a
kezdet és a vég szembesítése, Gilgames az útja elején
álló ifjú, míg Utnapistim az örök életre megérett
tökéletesség, a keresés és a célba találás egymásra
vetítve.10
A különböző
nézőpontok egymás mellettisége –
paralelitás, kiegészítő és ellentmondó jelleg
A sárkány mítosz éppolyan elterjedt,
mint a vízözön vagy az aranykor emléke. A sárkányok,
illetve kígyóistenségek a teremtés előtti káosz urai,
megtestesítői, míg más mítoszokban egy hatalmas kígyó
magánál tartja a vizeket, az egész földet szárazsággal
sújtva. Mindenképpen akadályozzák a világ létrejöttét
vagy megmaradását.11 A vízözönt előidéző
Nannar, Égi Gyík, Vörös Sárkány káoszt zúdít a világra,
bár ezzel önmaga is megsemmisül.
A regény 2. fejezete sárkányok küzdelmét
írja le, melyből Atra-Hasis népe jövőjét olvassa ki. Ez az
anticipáció mitikus térbe és időbe emeli Erech és Szurippak
harcát. Két hosszú nyakú, tarajos farkú sárkány viaskodik
a mocsárban, ám egyikükre lecsap egy repülőgyík, megöli,
húsát a ragadozó madarakkal meg a keselyűkkel együtt gyorsan
eltünteti, csupán fehérlő csontváza marad. A másik
sárkány eszeveszetten menekül be a páfrányrengetegbe.
Atra-Hasis a következő (3.) fejezetben a látottakról így
számol be a főpapnak: „szörnyű égi gyík támad, s
megvakítja Szurippakot, lecsap rá, s húsát szétmarcangolja,
szívét kitépi, s májából lakmározik. De ugyanez lesz a
sorsa dicsőséges városunknak, Erechnek is minden népével
együtt, ha el nem menekül az égi gyík dühe elől.”12
Erre még Nannar, a tényleges Égi Gyík felbukkanása előtt
figyelmeztet. Tehát az ősbűn a harmonikus együttélés
elvének megsértése.
Utnapistim a következőket tanácsolja
Azag-Aja főpapnak: „Le kell mondanunk az egymás ellen
folytatott küzdelemről. Le kell mondanunk városunkról,
földünkről, hazánkról, palotáinkról és templomainkról.
Le kell mondanunk varázserőnkről. Mindenről le kell
mondanunk, mert erőnk s hatalmunk átkozott az eljövendő Égi
Gyík előtt. Ha mindenről lemondunk, meg fogjuk hallani az Égi
Atya szavát.”13 A hatalomról, a másik feletti
uralom gyakorlásáról való önkéntes lemondás gondolata
persze elfogadhatatlan az emberek számára, ennek tudatában
folytatja:. „Használd értelmedet az értelem elűzésére, s
hallgasd, amit Anu a szíved mélyén mond.”14
Amíg Atra-Hasis békére int a sárkányok küzdelme láttán,
addig Azag-Aja, a Sugárzó ebből Erech győzelmére
következtet.
A történet során a közelgő katasztrófa
két további metaforájával találkozunk. Szur-Szunabu, Enki
szolgája, az időtlen kormányos, akit Utnapistim a hajó
megtervezésére és navigálására kér fel, hasonló
példázatot mond: úgy hetvenezer esztendővel ezelőtt
vadászat közben pompás bivalybikát pillantott meg, melynek
nyakcsigolyájára ráugrott egy fekete tigris.15
Ilyesféleképpen magyarázza Simetán, a csillagász is: Nannar
a Föld nyakán.
Az egyén létezésének kétféle
aspektusával találkozunk a kettős órák népének és a
beavatottak körének egymás mellett szerepeltetésében. A
homokórák emberének hite szerint nem mindenki születik
újjá, csak az erre kiválasztottak. Az emberek túlnyomó
része a halál után agyaggá válik, elenyészik, más részük
Nergál országában jobb-rosszabb életmódot folytat. A
beavatottak azonban többször újjászületnek,
világkorszakokat és korszakváltásokat élnek meg. Szinte
időtlenek, de ők sem halhatatlanok. Látható a többféle
hitvilág egymás mellett élése, nincs olyan vallási képzet,
amely hegemóniára jutna.
A Világtorony építésének elkezdését
hatalmas vulkánkitörés és szökőár előzi meg, amely
Szurippak egész lakosságát megrémíti, rengeteg halálos
áldozatot követel, óriási anyagi kárt okoz. A katasztrófa
leírása egy olyan képpel zárul, amelyben egymás mellé
kerül a kettős órák embere, a beavatottak köre (a Szent
Városban) és az ezúttal meg nem nyilatkozó transzcendencia:
„A mélyből sikoltozás, jajgatás, óbégatás, ebugatás,
szamárordítás, zebubőgés, robaj vad összevisszasága
hangzott. Messzi rémült sárkány ordított, repülőgyík
riogott. Mindez tompán hallatszott a Szent Város magasan fekvő
teraszán. És egyáltalán nem hatott föl a kemény
égboltozatig.”16
Szalai Éva elemzésében azt állítja, hogy
Utnapistim és Lugal, Szurippak főpap-királya ugyannak az
énnek két oldala. „Az én-megkettőződés legkifejezőbb
jelenete a mű elején található párhuzamos
cselekményszál.”17 Utnapistim megidézi Lugalt,
elmondja véleményét (15. fejezet), majd ismét lejátszódik
ugyanaz a jelenet, ezúttal Lugal szemszögéből (16. fejezet).
Utnapistim egyedül ekkor használja a varázstudományt, mahhu
tudományát, most sem saját, hanem a béke megteremtése
érdekében. Úgy vélem, a két fejezet a nézőpontok
különbségét hivatott ábrázolni, a jelenet megkettőzése a
különböző tudatok, a kétféle magatartás egyenrangúságát
érzékelteti. Mindketten beavatottak, mégis más megoldást
választanak a helyzet, vagyis Nannar fenyegető közeledésének
megoldására. Utnapistim arra biztatja Lugalt (amire az
előzőekben Azag-Aját is), forduljon el a földi hatalomtól,
vessen véget a háborúnak. „Egy az út, egy az igazság, s
egy az élet: Anu, a jóságos.”18 Íme az
evangéliumokból ismert „Jézus az út, az igazság és az
élet” maxima parafrázisa sumér közegbe helyezve. Lugal
szerint a békétlenség oka, hogy az emberek az időben élnek:
„a háború az idő pillanatainak dolga. Meg sem értenék
tehát, ha azt kívánnók tőlük, hogy hagyják abba. A harc:
az idő. […] A varázserő: az idő. A béke pedig s a
lemondás: az időtlenség.”19 Lugal a
passzivitás helyett a cselekvést választja: „arról mondj
le, ó, Utnapistim, hogy az embereket az örökkévalóság
útjára tereld. Csak uralkodhatsz rajtuk, avagy elvonulhatsz
lakóhelyeik közeléből. Én uralkodom.”20
A tükörjelenet második változatában
Utnapistim rávilágít Lugal törekvéseinek lehetetlenségére:
„Szeretheted. Sajnálhatod. Imádkozhatsz értük.
Föláldozhatod magad a lelkükért. De megmentened… nem lehet.
Ki-ki csak magát mentheti meg!”21 Az egyes ember
áttéríthet másokat erőszakkal az általa jónak tartott
útra, de ez nem válik számukra lélekig ható változássá,
annak mindig belülről kell fakadnia. Már itt felbukkan egy
hatalmas, mérhetetlen torony megépítésének terve, amely
kibír minden özönvizet és földrengést. Lugal
viselkedésében az ember felfuvalkodottsága figyelhető meg, a
hübrisz, amitől a görög tragédiák hősei is szenvednek, s
melynek következményét, az istenek büntetését nem
kerülhetik el. Utnapistim alázatra int, az ember
végességének elismerésére figyelmeztet. „De mindez össze
fog omlani, mint a hitvány hangyaboly, amikor az Égi Gyík
megrázza az Ég oszlopait, megrendíti a földet, lezúdítja
tüzes köveit s dermesztő esőjét a világra.”22
Ami megerősödik köztük e találkozás nyomán: az
együttérzésen alapuló kölcsönös rokonszenv. Kabdebó
Lóránt interpretációja szerint a Vízözön
szerkezetét a történelemben cselekvő ember és az erkölcsi
mérték szembesítése, a Biblia királyainak és
prófétáinak egymást kiegészítő világa alakítja.23
Az isteni törvények megvalósulásának
igényét Lugal csak addig vállalja, míg nem jár a
hatalomról, a tudományról való önkéntes lemondással.
„– A tornyot föl kell építenünk – mondta végül a
király, miután az ajtó nem nyílt meg, és nem lépett be
rajta az Igazság.”24 A narrátor ironikusnak is
vélhető megjegyzése érzékelteti Lugal álláspontjának
megmásíthatatlanságát.
Utnapistim és Lugal másik nagy dialógusára
a 40. fejezetben kerül sor. A bölcs királya kérésére
ellátogat a Világtorony építkezéséhez. Az uralkodó
lelkesen mutatja neki a fehér hangyák építményét mint a
Világtorony mintaképét. Utnapistim figyelmezteti, hogy olyan
világot fog létrehozni, mint a toronyépítő hangyáké, akik
elvesztik szabadságukat, csavarrá válnak a hatalmas
gépezetben, minden lépésükkel szabályoknak engedelmeskednek.
A diktátorrá váló Lugal számára a hangya lett az
elképzelt, elvonatkoztatott ember metaforája. Az antiutópiák
világa jelenik meg, Madách Az ember tragédiájának
falanszter jelenete, ahol megszabják, milyen utódokra,
dolgozókra van szükség, mindenkinek egyforma képességekkel
kell bírni – se többel, se kevesebbel. A szabályok
tömkelege, a bürokrácia elburjánzása George Orwell 1984
című regényét asszociálja, amelyben az emberek minden
lépését megfigyelik. Utnapistim ezen a ponton szakítja meg
kapcsolatát a királlyal.
A 46. fejezet kitüntetett szerepű az
elbeszélésben: bekövetkezik a Szent Számok törvényének
megbomlása, Nannar nem Keleten, hanem Nyugaton kel fel, s
fordítva nyugszik le. Forgása úgy felgyorsul, hogy háromszor
borít éjszakát a Földre egyetlen nap (24 óra) alatt. A
természeti törvények felborulásának érzékeltetésére az
elbeszélő János apostolt idézi: „És idő többé nem
vala.”25 Lugal további zibukat rendel el, az
elevenen kitépett szívek tömege hegyóriássá nő. A 47.
fejezetben Nannar „már úgy száguldozott az égen, mint egy
eszeveszett, dühöngő sárkány”.26 Megvalósul a
kisbolygó tényleges azonosulása a hasonlatként választott
mitikus állattal. Amikor eljön a végítélet, a narrátor a
Jelenések könyve látnokának hangnemében beszél:
„Nannarból ez időben már nem látszott semmi. A Napból, a
csillagokból sem. Egy vörös sárkány rohant át időnként
zúgva az égen, maga után vonva a csillagok egy részét.”27
Utnapistim baráti köre
Utnapistim baráti körének alakjaiban a
szerző kortársainak portréit fedezhetjük fel mint azok görbe
tükreit, karikatúráit, ezáltal kulcsregényként is
olvasható. Ur’bau, a süket könyvtáros Várkonyi Nándor,
Namzi, a zsoltárköltő Németh László, Gubbubu, a távoli
Aztlánért rajongó író Márai Sándor, Hétil, a szerelmi
himnuszok költője Szabó Lőrinc, Simetán, a Csillagtorony
tudósa pedig Kulin György csillagász. A valódi személyek
természetesen csak hozzávetőleges modellként szolgáltak a
sarkosan ábrázolt karakterekhez, Kodolányi jellegzetes
értelmiségi magatartások parodisztikus bemutatására
használta fel őket. Személyes esendőségükben jelennek meg,
ám a narrátor minduntalan alkotásaik, műveik maradandó
értékére utal. A beavatottak a túlélés esélyeit latolgatva
különféle cselekvési módokat jelenítenek meg. Namzi, a
zsoltárköltő és történetíró az örök pesszimista,
elveihez hű, családjával elhagyja Erechet, és puritán módon
él egy hegyvidéki pásztorcsaládnál. Hétil, a szerelmi dalok
költője vele szemben az örök optimista, minden
kétségbeesése ellenére. Minden rendszerhez alkalmazkodni
próbál, mégsem érezzük gerinctelennek, ahogy ő nem érzi
annak Istár névváltozását Inninivé, hiszen a lényeg
ugyanaz. Simetán fedezi fel az égbolton Nannart, ő van
leginkább tisztában a vészhelyzettel, ám bölcshöz
méltatlan módon folyton állítólagos mellőzöttsége miatt
zsörtölődik. Gubbubu Aztlánban tett utazásairól ír, az
ottani életvitelt utánozza, aztláni kifejezéseket kever
beszédébe. Ő egész más nézőpontból szemléli, értelmezi
az Égi Gyík felbukkanását, mint Utnapistim vagy Namzi,
szerinte a civilizáció eszközeivel kerülhető el a közelgő
katasztrófa. Ur-Ba’u, a süket könyvtáros folyton késésben
van, és lépten-nyomon elalszik, hatalmas műveltsége gyermeteg
szórakozottsággal párosul.
Uralkodótípusok (Lugal,
Azag-Aja)
Erech és Szurippak két egymás ellen
fenekedő városállam, melyek mégis szinte mindenben
egyformák. Szurippak körülbelül akkora, mint Erech, az
emberek hasonló nyelvet beszélnek, ámbár nem értik egymást.
A felső látópontú, ironikus narrátor ekként magyarázza
torzsalkodásukat: „Ez már elegendő ok a gyűlölködésre.
Hiszen nehéz eltűrni, hogy más is olyan legyen, mint mi. A
hasonlóságok ellentéte ez.”28 A kétféle
társadalom kétféle istenben testesült meg. Erech Anu, az Égi
Atya egyedül igaz vallását követte, bár elismerte Istár
istenasszonyt is. Szurippak Innini istennőt imádta, s neki
épített templomot. „De ezeknél bosszantóbb,
kibírhatatlanabb különbségek is voltak közöttük. Az
erechiek például csípőn kötötték meg a pálmalevél
szoknyát. A szurippakiak a csípő alatt.”29
Ehhez hasonló „drasztikus” különbségek miatt kapnak hajba
a határ menti falvakban nap mint nap férfiak és nők.
Először Erech nyer csatát a szurippakiakkal szemben (17.
fejezet), a kikötőjüket azonban nem tudják elfoglalni. A
szurippaki hajók egy éjszaka betörnek Erech kikötőjébe, s
végső győzelmet aratnak (20. fejezet). A narrátor metsző
iróniával szól az írnok viselkedéséről az új uralkodóval
szemben: „Látszott rajta, minden képességét összeszedi,
hogy méltónak bizonyuljon Lugal szolgálatára. Mint ahogy
méltó volt eddig Azag-Ajáéra. […] Szeméből forrón
sütött a hűség. […] Csak a szent Betű munkásai tudnak
ilyen megbízhatóak, ilyen hűségesek, rátermettek,
öntudatosak lenni.”30 Az írnok képviseli a
minden politikai, ideológiai rendszert egyaránt kiszolgáló
értelmiségit. Erech és Szurippak ármánykodásai a hasonló
gazdasági, katonai és kulturális erejű hatalmak közti
konfliktust példázzák: mindkettő domináns, elnyomó
szerephez kíván jutni a kölcsönös együttműködés helyett.
A Világtorony felépítésének módszere nyilvánvalóan XX.
századi politikai rezsimekre utal.
A két uralkodó, Erech és Szurippak
főpap-királyai bár beavatottak, mégsem képesek elfogadni
saját végességük tudatát az isteni hatalommal szemben;
ellenkezőleg, élet és halál korlátlan urai akarnak lenni. A
transzcendenciával szembeni alázat hiánya okozza végül
vesztüket.
Azag-Aja, Erech főpap-királya csak
háborúban és véres áldozatokban tud gondolkodni. Érték
szemében nincs más, mint a világi hatalom és siker – a
sikertelenség küzdelme értelmetlenségére döbbenti rá.
Mielőtt kivégzik, értetlenül szemléli a történteket:
többé nem születik újjá, az örök istenek lehajítják őt
az Alvilágba, pedig beavatott. Atra-Hasis szót emel élete
megmentéséért – akárcsak Lugalért, amikor még ő a
legyőzött –, másnap mégis föláldozzák. Utnapistim távol
marad a ceremóniától, ahol Azag-Aját megfosztják
tiarájától és álszakállától, izzó vassal megvakítják,
majd Lugal az oltárra fektetve kitépi szívét.
Lugal uralkodása alatt Szurippak és Erech
közös birodalmat alkotnak, amelyhez később Eridu is
csatlakozik. Ennek leírása egy XX. századi annektálási vagy
megszállási folyamathoz hasonlít. Lugal levelet intéz Alulim
királyhoz: „egy Eriduba induló szurippaki kereskedőt
megöltek, kiraboltak a két birodalom között fönnálló
örök barátsági szerződés megcsúfolására.”31
Eridu királya példásan megbünteti a gyilkosokat, követeivel
elküldi a borsos kártérítést. Végül maga kéri, Szurippak
uralkodója vállalja el Eridu biztonságának védelmét –
cserébe megmaradhat főpapnak, Lugal pedig vérontás nélkül
birodalmához csatolhatja Eridut.
Számos ókori kultúrában létrehoztak
piramisokat, hatalmas templomokat és tornyokat. Ezek a
világmindenség modelljeként különféle szintekre oszthatók:
a létezés síkjainak és a kozmikus szféráknak leképezései,
az eget és a földet összekötő világtengelyek. Erech és
Szurippak csillagtornyai egyszerre templomok és
csillagvizsgálók. Ugyanakkor sok elbeszélésben a torony az
égbe törő, az isteni hatalomra áhítozó ember jelképeként
szerepel. Ebből a szempontból az épülő, de soha el nem
készülő Világtorony a Mózes első könyvében szereplő
Babilon tornyához hasonlít.
Az ismétlődő borzalmas földrengések,
vulkánkitörések és tengeráradások miatt feltámad a
népharag. Erechben a helytartó magához ragadja a hatalmat, s
kikiáltja a független erechi királyságot, az eridui főpap
ugyanígy tesz. A szurippaki népharag valamennyi erechi és
eridui „idegen áruló” karóba húzását követeli. A
narrátor Lugal gyakorlatias lépését a konfliktus
megoldására a visszatérő gondolatritmussal ironikusan mutatja
be: „Csapatokat küldött birodalma minden részébe. […]
Lázadás üt ki a birodalomban? Küldj csapatokat. Árvíz
sújtja az ország népét? Küldj csapatokat. […] Mondjatok
bármit: bajt, csapást, nyomorúságot, örömet, diadalt,
áldozatot. A csapatok mindig, mindenütt a helyükön vannak.”32
A lázadók leverése után Lugal elrendeli,
hogy mindenki jelentkezzék a hatóságnál, ahol nevét
agyagtáblára vésik, s a táblát mindenkinek magával kell
hordania. Megparancsolja, hogy építsenek föld alatti
lakásokat, és a Birodalom bizonyos részéből a nép a
hegyvidékre telepedjék. Intézkedései a bürokrácia
növekedését és az emberi jogok csorbulását eredményezik.
Lugal még a végítélet kitörésekor is úgy
érzi, Anu plántálta bele a Világtorony építésének
eszméjét. Láthatjuk, hogyan válik fokról fokra egy dogma
rabjává, rögeszméje megszállottjává, amelynek
bűvköréből nem képes kilépni. „A baj az volt, hogy egyre
inkább a Világtorony vált élete céljává, s nem az ok,
amiért a Világtorony épült. […] e fellegekbe nyúló
roppant építményért, amely bár még el sem készült, egyre
falánkabbul pusztította birodalma népét, munkaerejét,
kincseit, nyersanyagát, hajóit. […] mint valami szörnyű
növény rostjai, egyre mohóbban szívták, emésztették Lugal
birodalmának életét s vele az övét is. […] De valami
ördögi volt abban, hogy minden a visszájára fordult. A
Világtorony, holott az emberiséget kellett volna szolgálnia,
rabszolgaságba hajtotta a birodalom apraját-nagyját. […]
gyakran megtörtént, hogy valaki leitta magát – mert inni,
természetesen, korlátlanul lehetett –, s elénekelt egy-egy
gúnydalt […] A berúgott szerencsétlent gyakran el is
kapták, karóba húzták, jó esetben kényszermunkára
vitték.”33 Az elbeszélő ezúttal is az irónia
eszközével mutatja meg a zsarnokságot.
A Világtorony a valóságtól függetlenné
váló eszmék szükségszerű csődjét is szimbolizálja,
általában minden diktatórikus rendszer, így a nemzeti
szocializmus és a bolsevik típusú kommunizmus építésének
gyakorlatát.
Lugal az özönvíz pusztításakor
tébolyultan szembesül végső magányával, utoljára
talpnyaló írnoka is megszökik a palotából. Egyetlen katonát
talál az udvaron, akit lóért szalajt. A félbemaradt
Világtoronyhoz vágtatnak, az egyik hídon Lugal fejéről
lesodródik a bíbortiara, ami előre jelzi uralkodásának
végét. Útjuk leírása az apokalipszis lovasainak
környezetét asszociálja. Az őrség részegen dorbézol, az
egyik teremben a Vörös Sárkány híveire talál: egy fából
faragott, vörösre mázolt sárkányszobor előtt leborulva
imádkoznak. Ez a történet mélypontja, a vallás démoni
paródiája, a gonosz, pusztító erő imádata.
Lugalt a felbőszült tömeg meg akarja ölni.
A király Innini szentélyébe menekül, melynek küszöbén az
emberek megtorpannak. Csak az utolsó percben döbben rá, mit
tett, ekkor adatik meg neki a tisztánlátás kegyelme. Lepereg
előtte élete, minden hibája, a bűnök, amik idáig vezettek.
Kétélű szent kőkésével rituális öngyilkosságot követ
el: három metszést tesz testén az általa kivégzett
főpapért, Azag-Ajáért, Erech és Eridu megszállásáért és
a Világtorony erőszakos építtetése, népe elnyomása miatt.
Az elbeszélő a vízözön pusztítását e visszatérő
gondolatritmussal írja le: „Lugal és a csonka Világtorony
fölött feketén csaptak össze a hullámok.”34
Gilgames jellemének
alakulása
A Gilgames-eposzhoz képest
jelentős eltérés, hogy a regény Gilgames gyermek- és
ifjúkorát a vízözön előtti időkbe helyezi. Gilgames akkor
születik, mikor Utnapistim és Simetán, a csillagász elkezdik
figyelni az égbolton Nannart, az Égi Gyíkot (5. fejezet).
Anyja Risat-Ninlil, Ninszun istennő papnője, feladata a
szerelmi szolgálat, ő a megszentelt kurtizán. Ninszun és
férje, Lugalbanda Utnapistim nemzetségének égi védnökei, az
ő tiszteletükre épített templomban él Risat-Ninlil.
Utnapistim is többször tölti házában az éjszakát, ezekből
néhány himnusz terem, melyekben elefántcsonttoronynak, egek
kapujának, tisztaság edényének, aranyháznak nevezi Istárt
– a katolikus loretói litániában Szűz Máriát illetik ezek
a magasztaló megnevezések. A narrátor tudatosan kapcsolja
össze a sumér istennő és a kereszténység
Mária-tiszteletét, aki a katolikusoknál már-már istennői
funkciót tölt be a férfi princípiumot jelképező
Szentháromság oldalán.
Risat-Ninlil foganása és gyermeket szülése
szégyennek számít, mivel papnőként meddőséget fogadott.
Ráadásul a fiú csupaszon és úszóhártyák nélkül jön
világra. Utnapistim a törvény szerint, mint ősanyja
papnőjének gyermekét örökbe fogadja. Gilgames az új korszak
előhírnöke, mivel az új embertípust már nem borítják
pikkelyek, és ujjai között nincs úszóhártya. Egyben az Égi
Gyík fia, mivel a hold felbukkanásával egy időben fogant,
Nannar gyermekének is nevezik – ez a momentum jellemének
negatív tulajdonságait vetíti előre. Tehát az új emberiség
is bűnben fogant, Nannar sugárzása befolyásolja sorsának és
világlátásának alakulását. Személyében testesül meg az
átmenet a vízözön előtti korból a vízözön utániba. Ez
az antedatálás teremt lehetőséget a két világkorszak
embertípusának szembesítésére. „Gilgames az előző
fejlődési fokozat, a letűnő nagy kultúra beavatottjaként
lép át az új világba, az ide is, oda is vagy ide se, oda se
tartozás, az átmenetiség gyötrelme és többlete ezért
válhat jellemének és sorsának (kisebbrendűségi
érzésének, majd fölényének, Utnapistimtől rámért
magányának, majd uralkodói meg-nem-értettségének)
kulcsává”35 – emeli ki Csűrös Miklós a
születési időpont jelentőségét.
A 25. fejezetben, a regény felénél járunk,
amikor a cseperedő Gilgamest nevelőapja elviszi Risat-Ninlil
házából Szurippakba, hogy taníttassa, s beavatást nyerjen a
Hét Ház titkaiba. Távozása a szülői háztól fordulatot,
változást jelent életében; ennek fontosságát a szerkezeti
felépítésben betöltött szerepe, a történet közepére
helyezése is érzékelteti. Utnapistim megnézi a fiú
sorsvonalát: „Nagy utat fogsz megtenni, király leszel,
várost építesz, fallal veszed körül, de szüntelen melletted
ólálkodik a saját árnyékod, s nem tudsz megszabadulni tőle.
[…] Az életvonalad kettős. Nagy magasságokat és
mélységeket jársz meg.”36 Az anticipáció
Gilgames későbbi, Urukban betöltött szerepére vonatkozik,
és arra utal, hogy nem teljesíti ki személyiségét, bizonyos
tulajdonságainak nincs tudatában. Felismerhetjük az idézetben
Jung árnyék fogalmát, mely a tudattalannak azon részét
jelképezi, ami felszínre próbál törni, először ijesztő
álomként, de ha rájövünk szerepére, pozitívan
befolyásolhatja életünket.
A fiú Utnapistim szállásán kap szobát a
királyi palotában, és két testvért Lugal-anna-mundu és
Si-lu-dárat személyében. A leány rosszul leplezett
irigységgel bánik vele, Si-lu-dárat pedig lenézi, szinte
semminek tartja. Az elbeszélő Gilgames magányos
elmélkedéseinek hátterét két, párhuzamba állított
metaforikus képpel festi meg: a palota egy magasan fekvő
teraszán üldögél, ahonnan látható a tenger – „A tenger:
a folyton változó örökkévalóság volt”37
–, a palotát pedig szobrok díszítik – „A szoborfejek az
örökké változatlan mulandóság voltak”.38 Az
Égi Gyík nyilatkoztatja ki Gilgames természetét. „Nannar
millió láthatatlan sugárkarommal fogta őt, gyermekét, s a
fülébe súgta: »Kétharmad részben isten, egyharmad részben
ember… Kétharmad részed az enyém. Megöllek, hogy örökre s
egészen az enyém légy.« Gilgamesünk ijedten fordította el
arcát a kísérteties isten orcájáról, s megborzongott.”39
Lugal király mint a futóverseny győztesének
aranygyűrűt ajándékoz Gisnek, amivel megláthat bármit, amit
szeretne – beavatottá válása után. A varázsgyűrű
farkába harapó kígyót ábrázol, az örökkévalóság
szimbólumát; a gyűrű motívuma még kulcsfontosságú
helyzetekben fog szerepelni. A fejezet (28.) zárlatában
humorosan térnek vissza a Nannartól hallott szavak, Gis siheder
voltára célozva: „Kétharmad részben gyermek, egyharmad
részben férfi.”40
A történet legpoétikusabb, lírai részletei
közé tartozik a 33. fejezet, amely Gilgames első szerelmi
fellángolását tartalmazza: az epekedés, az áhítatos
vágyakozás időtlen hangulattá emelése. Esténként egy
ismeretlen leány énekét hallgatja, valaki Dumuzit üdvözlő,
Istárt dicsőítő éneket dalol. Gilgames úgy érzi, maga
Istár csalogatja. Elkezdi keresni az énekest, a bolyongás
leírása Ariadné fonalát juttatja eszünkbe: „hagyta, hogy
az énekszó láthatatlan, eltéphetetlen ezüstszála vezesse
kőlabirintusban, sötétben, vajmécsesek imbolygó árnyai
között egyre följebb, följebb, a legmagasabb tetőterasz
felé.”41 A megtalált leány Héa, vagyis
Tücsök, egy fekete hajú, nagy szemű teremtés. Az első
találkozás alkalmával Gilgames nekiajándékozza
édesanyjától kapott, több ezer éves, féltve őrzött
lazúrkő nyakláncát. A második este, mikor újra látja, a
szintén anyjától kapott lápiszlazuli bokaperecét adja neki.
A következő alkalommal Héa meghívja Gist a házukba. Az
egész hajlék és Héa édesanyja saját gyermekkorát juttatja
eszébe, de amikor megtudják, hogy Gilgames beavatott lesz,
megijednek, és le akarják beszélni tanulmányai
folytatásáról. Héa édesanyja a percemberkék szemszögéből
nézi az életet: „A Beavatottak mind olyan ijesztő emberek
[…] Nem úgy látják az életet, amilyen valóban.”42
Itt az olvasó újra a párhuzamosan létező, egymásnak
ellentmondó szemléletmódok megnyilvánulásával találkozhat.
Mindaz, amit Gis képzelete a lányra aggatott,
semmivé foszlik: „Héa helyén az a sohasem látott kis
vakarcs, aki hetykén mutogatja értékes kincseit, dicsekszik,
hogy semmiért, puszta köszönetért kapta egy utálatos
fickótól, aki azzal kérkedik, hogy kétharmad részben
isten.”43 Ezúttal nem adja oda a megcsodált
gyűrűt Héának. Gis a szakítás fájdalmát egy
Újszövetségből vett képpel érzékelteti: „Íme,
megbotránkoztatott a kezem, és levágtam. Most nincs kezem, ami
megbotránkoztatott… de azért szép volt.” 44
Ám az első szerelem feledhetetlen emlék, többé nem lesz
számára közömbös a lány további sorsa: „Gilgames
lemetszette s eldobta Héát – de Héa azért mindig fájt
neki, mindig az övé maradt.”45
Utnapistim megkéri Samas-súm-iddint, fogadja
tanítványául Gilgamest. A beavatott bölcs időtlenségét
jelzi, hogy Zi-u-szudrának, vagyis ötvenezer évvel ezelőtti
nevén szólítja Utnapistimet. A beavatottak ismerik a mahhu
tudományt, azaz gondolati energiával bármilyen nehéz súlyú
tárgyat képesek egyik helyről a másikra szállítani – egy
szempillantás alatt. Samas-súm-iddin még ennél is többet
tud: le tudott mondani róla. Gis hetente eljár a bölcshöz,
és fokozatosan megismeri a test, a lélek és a szellem valódi
természetét. Meditációt és szerveit, mirigyeit kontrolláló
gyakorlatokat tanul. „Megértette, hogy két személyiségünk,
két énünk van: egyik az állandóan változó világ
valóságai között él s mulandó, másik az örökkévaló,
oszthatatlan, isteni én. Az egyik lát, hall, érez,
gondolkozik, szenved, a másik ítél és teremt.”46
Személyiség és én fogalmának efféle szétválasztásáról
Kodolányi Kennsbert Károly Misztika mint világnézet
című könyvében olvasott, itt a legbölcsebb beavatott
tanításaként jelenik meg. A narrátor királyi többest
használva fricskát küld a kortárs olvasóknak: „Nem
óhajtunk e vízözön előtti idők tanulmányaiba elmerülni.
Hiszen manapság már úgy ismeri mindenki a testét-lelkét,
annyira tud uralkodni magán és a világon, annyira tisztában
van legbensőbb énünk isteni voltával, hogy ezt a régi
tudományt bátran mellőzhetjük.”47
Gist a mahhu tudomány izgatja leginkább. Már
hetedik éve tanul mesterénél, amikor Samas-súm-iddin
megbízza, hogy idézzen meg egy Annunakit az Alvilágból, és
parancsolja meg neki, gyújtson föl egy elhagyott viskót. A
feladat sikeres végrehajtása után a bölcs arra kíváncsi,
valóságnak vagy káprázatnak fogta-e fel az Annunakit.
Gilgames szerint valóság volt. A bölcs tájékoztatja a
továbbiakról: „A Hetedik Házba csak akkor léphetsz, ó,
fiam, ha mindazt, amit láttál, tapasztaltál, nem valóságnak,
hanem káprázatnak látod. […] Nem avathatlak be a végső
titokba, az élet és a halál titkaiba.”48
Gilgames a dolgokon változtatni, uralkodni akar, nem képes a
tökéletes lemondásra, hogy a beavatás utolsó fokát elérje.
A hetedik fokozat csak lehetőségként van benne jelen, ezért
érvényes rá a sumér eposzból ismert meghatározás:
kétharmad részben isten, de egyharmad részben ember.
Gilgames a mahhu tudomány segítségével
akarja felépíteni a Világtornyot, míg Utnapistim szerint ez
megbontaná a világot egyensúlyban tartó hatalmak láncát.
Voltaképp a vallás és a mágia eltérő jellegéről van itt
szó. A varázslás birtokolni akarja az abszolútumot, a vallás
azonban belátja, hogy a transzcendencia felette áll, tőle
függ sorsa.49
Gilgames fel-feltámadó magányossága a
kiválasztottság jele, egyben személyisége kiteljesedésének
lehetősége. Később a történelmet alakító király
pozícióját választja, a ráosztódó szerepekkel azonosul –
de vágyik a személyes önmegvalósulásra, a misztikus
találkozásra a szerelemmel, ami az Új ég, új földben
a halhatatlanság utáni vágyakozással egészül ki.
A férfi-nő kapcsolat
két típusa:
Utnapistim–Szabitum, Gilgames–Nurma
Szabitum, a Gazella talán az egyetlen
teljesen pozitív nőalak a történetben. Kezdettől fogva
férje mellett áll, céljaival egyetért, támogatja, érzelmi
hátteret és családi fészket biztosít számára. Párját
alaposan ismeri, a Lugallal való szakítás bejelentésekor sem
csalja meg előérzete: „Szabitum szorongva figyelt. Ha
Utnapistim ilyen ünnepélyesen kezdte mondókáját, s
örvendetes fordulatról szólott, mindig valami nagy baj
származott belőle.”50 Ezt követően elhagyják
a királyi palotát, s lakást bérelnek a város egyik régi
házában. Lugal-anna-mundu hisztérikus síró-nevetőgörcsöt
kap, Szabitum és a szolgáló csillapítják. Utnapistim vidéki
birtokára utazik, Si-lu-dárat Samas-súm-iddinnél tanul, csak
esténként jön haza, Szabitum, leánya és a szolgáló így
vészelik át a szurippaki szónokok rémuralmának napjait. Az
anya ebben az embert próbáló helyzetben is megállja helyét.
Az özönvíz tombolásakor a bárkában
Szabitum a vezető a más-más vidékről, más-más szokásokkal
érkező asszonyok között: ő csendesíti le az
aggodalmaskodókat, mindig mosolyog, komoly és nyugodt marad.
Amikor Szur-Szunabu kormányos óva inti a nőktől Gilgamest, ő
Szabitum jellemét állítja ellenpéldaként. A kormányos így
érvel ellene: „Szabitum más. Egészen más. Ő már nem nő,
Gis. De láttad volna ifjúkorában. […] A nő, fiam, nem is
emberi lény. Csak hasonlít hozzá. A nő, Gis, akármilyen
hívő lélek legyen is, nem tudja szívből megismerni és
imádni Anut. Istárt, Inninit, Esharát imádja. Istár lakozik
benne. Szül, mint Istár, öl, mint Istár.”51 Ez
egy férfisovén kirohanás a női nem ellen. Szur-Szunabu
nőgyűlöletében odáig megy, hogy az egész özönvízért
Istárt hibáztatja – mintha a Vörös Sárkány nem
száguldozna az égen.
Utnapistim és felesége végső
egyesülésében az élet teljessége érződik, ekkor férfi és
nő mégis egyaránt eléri a misztikus eggyé olvadást az
istenséggel, tehát egyenrangúak. Utnapistim és Szabitum a
halál pillanatában teljes életüket eggyé érzékelik: az
áradatok torkolatához kerülnek, halhatatlanság a jutalmuk. Ez
az élmény, az istenek ajándéka maga is egy korábbi mitikus
esemény megismétlése: Utnapistim nemzetségének égi
védnökei, Lugalbanda és felesége, Ninszun mindketten az
örökkévalóságba emelkedtek. Ebben a momentumban az archaikus
szemlélet érvényesül, mely szerint az ember meghatározó
cselekedetei, a vele történő események mind egy korábbi
mitikus mintát követnek.
Gilgames, miután tanulmányait abbahagyta,
egyik alkalommal a tengerparton sétálgatva pillantja meg
először Nurmát (38. fejezet). A narrátor az anticipáció
eszközével beavat a lány érzéseibe; Nurma később bevallja
Gilgamesnek, ő is hasonló figyelemmel nézte a fiút. Gis
elsöprő érzelmeit így magyarázza önmagának: „mintha már
időtlen idők óta ismerné. Mintha egy fészekből keltek volna
ki.”52 A lelki társra találás érzetét fokozza
a fizikai hasonlóság felfedezése: a lánynak sincs
úszóhártyája, és a teste is csupasz. Gilgamest a következő
napéjegyenlőség ünnepén avatják nagykorú, teljes jogú
állampolgárrá. A rítus során az ifjak mellén két sebet
ejtenek, melyekbe szíjat fűznek, amit az Ősök Oszlopához
kötnek, ekörül kell futniuk az önkívületig. Az egyszer már
látott leány felbukkanását szinekdoché jeleníti meg:
Gilgamest az eksztatikus, egyre gyorsuló futás közben egy kék
szempár vonzza mágnesként. Végül az ő szíja is elszakad,
kirepül a körből, ekkor a leány föléje hajol. Néhány nap
elteltével újra találkoznak a tengerparton, az elbeszélő az
első találkozás jelentőségéről elmélkedik. Ennek
ellenpontjaként a szereplők első szavai az időjárásról
szólnak: „– Ma nem felhős az ég – mondta végre
Gilgames. – Nem – mondta a leány.”53 Az ifjú
a leány elkápráztatására hajót, tengert, idegen várost és
templomot varázsol maguk köré.
Nurma egyszerű, szegény családból
származik, a városon kívül laknak, atyja kertész. Ő a
harmadik, legkisebb lány, apja ivásra adta a fejét, és
anyját gyakran megveri. A leányt tanítóhoz járatták, és
egy számára ellenszenves férfihoz akarják adni – méghozzá
vételár nélkül, sőt, szülei fizetnek a kérőnek. A két
fiatal a társadalmi különbségek ellenére rokon vonásokat
fedez fel egymásban: mindketten csupaszon születtek, ezért
csúfolták őket, és szeretnek magányosan bandukolni,
sétálni. A leány a szokásokhoz híven arra kéri Gilgamest,
fizesse meg anyjának a vételárat, így mentse meg a nem
kívánt házasságtól. Ám Gilgames minden kötöttséget
félredobva felel: „Mit törődöm az ostoba homokóra-emberek
szokásaival! Én Nannar fia vagyok. Te pedig majdnem mintha
Nannar leánya volnál.”54 Itt ismét felbukkan az
Égi Gyík fia motívum, kiegészülve női párjával – e
kijelentéssel Gilgames maga mellé emeli Nurmát.
„– Mit tegyünk, Gilgames? – kérdezte
végül a leány, mert mindig a nők szoktak gyakorlatibbak lenni
az élet döntő helyzetében.”55 A narrátor
ezúttal elismerően nyilatkozik a női nemről. Másnap éjjel
Gis megszökteti a lányt, egy szigetre utaznak, ahol boldogan
élnek: „szívük könnyű volt, az Ég, a tenger pazar
színekben villódzó, mint a buborék… és ők hitték, hogy
sohasem pattan széjjel.”56 A szerelmesek mind
úgy érzik, ez az állapot örökké tart; a buborék
kifejezés ugyanakkor arra utal, hogy az idő múlásával az
érzelem fakul, megjelennek a gondok, a másfelé hívó
gondolatok. A szerelem nem jelent megoldást az élet egyéb
gondjaira. A sziget toposza tradicionálisan kivonulást jelent a
világból, egy biztonságos, békés helyet, Gis és Nurma
számára a kettes magánynak hódolást. A szigeten csodálatos
házat találnak, ahol minden aranyból van, mintegy szerelmi
révületük kivetüléseként.
Anyja megátkozza Nurmát, amiért elhagyta
őket: ne tudjon szeretni, ne legyen boldog soha. Gilgamest az
apa átkozza meg, örök nyugtalanságot és nyomorúságot
kíván neki. Ez a kettős átok előrevetíti későbbi
nehézségeiket, elhidegülésüket és torzsalkodásaikat.
A szerelmesek egyre többet gondolnak az
elhagyott Szurippakra, hiába szeretik egymást, kétségek
férkőznek közéjük. Ezzel párhuzamosan köszönt be az esős
évszak, az aranykunyhó ólomkunyhóvá változik. Nurmát és
Gilgamest visszahívja a közösség, nem tudnak elszakadni
múltjuktól. Ugyanakkor a társadalmi kötöttségek nemcsak
megkötöző, hanem megtartó erejűek is. Nurma rossz néven
veszi, hogy Gis gyakorta varázsgyűrűjébe tekint. A férfi
Héára gondol, s gyűrűje megmutatja: egy katona szorítja
magához, a lány nyakán a tőle kapott füzér, bokáján a
tőle kapott perec.
A narrátor humorosan értelmezi a szerelmesek
konfliktusának okát: „Nem sokkal egyszerűbb-e arra
gyanakodni, hogy minden baj oka az a három-négy ujjnyi
különbség kettejük magassága között? Lányok,
vigyázzatok! Ne kössétek sorsotokat olyan férfiúhoz, aki
alacsonyabb nálatok. Ifjak, vigyázzatok! Óvakodjatok a
nálatok magasabb nőktől. A vízözön óta észrevették ezt
például a fényképészek is.”57 A narráció
igen csapongó: az éppen elbeszélt helyzettől az ironikus
általánosításig jut, mint bölcs aforizmát adja elő,
mímelt nevelő szándékkal óva inti az ifjúságot, végül
egy anakronisztikus ugrással a XX. századi mátkapárok
fényképezkedési szokásait taglalja. A tényleges probléma
az, hogy Gilgames Nurma fölé igyekszik kerekedni, míg a lány
nem adja meg magát. Egyik sem akar a másik akaratának
alárendelődni.
Ugyanakkor vannak boldog óráik is.
Kapcsolatuk a szerelmi érzés hullámzásának allegóriája,
Gilgames varázshatalma abban áll, hogy időről időre minden
mást elfelednek, és meggyőződésük, hogy együtt bármire
képesek.
Az elbeszélő nőkkel szembeni előítéletei
mutatkoznak meg az alábbi reflexióban: „Bizony, igazat kell
adnunk a remetéknek, szenteknek és anachorétáknak, ha a lelki
békesség legfőbb ellenségének a nőt tekintik. […]
Bocsáss meg neki, értsd meg, de kerüld. Meg ne simogasd,
különösképpen meg ne csókold. Még az is veszedelmes, ha
testvéredet látod benne. Az meg végképpen, ha anyádat…”58
Mindez ironikus ellenpontozása Gilgames viselkedésének, aki
örömmel fedezi fel Nurma szerelmét. A 42. fejezet Nurma
várandósságának hírével és Szurippakba való
visszatérésükkel ér véget.
A 44. fejezetben Gilgames és Nurma a kikötő
mellett egy silány kis házban lakik, a férfi halászként
keresi kenyerét. Ez a foglalkozás mint motívum az Új ég,
új földben tesz szert negatív jelentőségre. Az
elbeszélő így vélekedik e mesterségről – Jézus
személyére céloz tanítói működésének két helyszínét
megemlítve: „Ebben az időben erősen lenézték a
halászokat. Bizony, sok-sok évezrednek kellett elmúlnia
bánatban, keserűségben, meghasonlásban, vérben, amíg a
halászok becsületét sikerült kivívni a Kinnereth tava
mellett. De hol volt még akkor a Genezáreti-tó!”59
A régi gátat megerősítették, Gilgames és Nurma ezt az
ijesztő méretű gátat már nem szereti nézegetni. Ez a
változás is az élet egyre fenyegetőbbé válását
érzékelteti. Fiuk születik, akinek az Ur-Nungal nevet adják.
Meglátogatják Nurma szüleit, ők lenézően fogadják
Gilgamest. A férfi az eseményeket előre látván így
fogadkozik: „– Majd leszek én még király, ti pedig
megfulladtok, s agyaggá váltok.”60
Az elbeszélő vélekedése a nőkről és
Gilgames viselkedése asszonyával merőben ellentétes, a
narráció ironikus megvilágításba helyezi a házaspár
kapcsolatát: miután megtudjuk, hogy „a nők őrültek”,61
Gilgames szerelme állhatatosságáról biztosítja Nurmát, aki
odaadja magát, és megvallja, újra gyermeket vár. Az idill
éles kontrasztban áll a nők békétlenségéről szóló
elbeszélői kijelentésekkel.
Gilgames és Nurma gyakran beszélget a
közelgő katasztrófáról, „amikor a Négy Állat a négy
világtájról sorra letöri a pecsétet, és így szól:
»Töltessék ki!« Nurma félt. Gilgames azonban nevetett.”62
Ez egyértelmű utalás a Jelenések könyve csapásaira:
ott hét pecsétet törnek fel, és a borzalmak hét csészéből
zúdulnak a földre. Megfigyelhetjük a két nem eltérő
viselkedését: a férfi bátran, vakmerően néz szembe a
fenyegető jövővel, a nő szorong tőle, családtagjait és
saját életét félti.
A vízözön rettenetes robaja közepette
azonban Gilgames mégiscsak Nurmánál keres menedéket, aki két
gyermekükkel együtt szorosan magához vonja: „Mintha a
testébe, méhének zárt, meleg világába akarná fogadni, ahol
béke és biztonság van, ahová nem hat a Vörös Sárkány
dühe, pusztító tombolása. Arca szelídebb, mint valaha,
isteni mosoly fénylik rajta.”63 Úgy tűnik, Gis
tudat alatt visszavágyik a magzati lét védettségébe, itt a
nő biológiai meghatározottsága pozitív előjellel kerül
homloktérbe. A narrátor Nurmát ezúttal nem hisztérikus
alakként ábrázolja, nem veszíti el a fejét, hanem ő a
megtartó erő, szinte Istárrá válik.
A vízözön és ami
utána következik
Utnapistim bárkát építtet Enki
üzenete nyomán. A hajó Szur-Szunabu kormányos tervei alapján
épül, Utnapistim minden birtokát, lakását és vagyonát
eladja, ebbe a vállalkozásba fekteti. A munkásokat jól
tartja, hogy időben elkészüljenek. A bárkán csak Utnapistim
családtagjai utazhatnak. Miután minden holmit, állatot és
élelmet behordtak, hálaadó áldozatot mutatnak be. Ezen a
napon érkezik meg Risat-Ninlil zebukordéján, ősének
szobrával. Gilgamest kérdőre vonja, hová lett nyaklánca és
lábkarikája, ő azt hazudja, elvesztette őket. Nem kíván
magyarázkodni, talán szégyelli is ifjonti fellángolását, s
még mindig nem jutott túl Héában való csalódásán.
Már említettük, hogy a 48. fejezetben az
elbeszélés jelen idejűre vált. Ám mindazt, amit Gilgames a
varázsgyűrűjében lát, a narrátor múlt időben beszéli el.
Az emberi és földi létezés kizökkenését így
érzékelteti: „…a hajó, mint üres dióhéj, lebeg az
időtlen térben. […] a Vízöntő csillagképében lebeg,
úszik.”64 E megjegyzésben a később
megváltoztatott koncepció érhető tetten: a történet hatezer
évvel korábban, nem a Vízöntőbe, hanem a Bika csillagképbe
való átmenet idején játszódik. Gis gyűrűjében megpillant
egy másik hajót – ez akár Noé bárkája is lehet.
A hajó utasainak kedvence Szur-Szunabu, a
férfiak ivótársa, az asszonyok versengve lesik minden
kívánságát. A kormányos az elemek megzavarodása miatt nem
használhat tájolót, sem más hajózási műszert, ellenben
gyakran kidugja megnyálazott ujját egy lyukon, így állapítja
meg a szélirányt. Szur-Szunabu félvállról veszi a nőket,
mint a gyermekeket. Hozzávetőleg harmincezer esztendeje nem
nyúlt egyhez sem. Történeteiből megtudjuk, hogy előtte
azonban rengeteg nővel volt viszonya, de egyikbe sem volt
szerelmes. Szur-Szunabunak a női lélekről vallott nézetei
akkor kerülnek ironikus zárójelbe, amikor közvetlenül Nannar
becsapódása előtt is róluk elmélkedik: „Meghalni, fiaim,
mégiscsak úgy lehet ám és nem másként, mint születni. Egy
asszony ölében.”65 Leleplezi saját
nézőpontját: a nő tulajdonságai nem sajátjai, azokkal a
férfi ruházza fel. „A nő mindig olyan, amilyennek mi,
férfiak, látni szeretnénk.”66
Nannar a 49. fejezetben zuhan a tengerbe:
„Egyetlen villámcsapás az egész boltozat. Fényben ég a
hajó, mintha tüzes vasba mártották volna.”67 A
katasztrófa méretét és időtlenségét János apostol
Apokalipszisából vett idézetek érzékeltetik.
Az elbeszélés az 50. fejezetben ismét múlt
idejűre vált, jelezve, az idő visszatért rendes folyásába.
A kataklizma elmúltával a túlélők azt fürkészik, mi
mindent sodor a tenger. Szur-Szunabu érzékeik tudatos
irányítására figyelmezteti őket, ami egyben saját
létfilozófiája: „Bizony, a tenger egyformán ringat,
hoz-visz babákat és meztelen asszonyokat. Játszik velük.
[…] Játék a kókusztál, a kutya, a tollak, játék az
asszony… Pompás, mi? Sok teknőn megfordultam, sokat
hajókáztam, sokféle játékot sodort el mellettem a tenger.
Babát, tollakat, tálakat, kutyát meg meztelen asszonyt is. Ne
nézzétek. A tengert nézzétek, ne azt, amit sodor.”68
Gis egy ismerős halottat pillant meg a tengervízben: „akkor
kezdett sajogni a régen levágott s ellökött kéz, amikor a
hulla nyitott, merev szemébe pillantott. […] egy távoli,
ezüstösen szárnyaló éneket hallott, amikor belenézett.”69
Az elbeszélő az első szerelem motívumrendszerével idézi fel
Héa alakját.
A bárka utasai tizenkét nap elteltével
megpillantanak egy szigetet. Utnapistim először egy galambot
bocsát ki a hajóból, majd egy fecskét, a holló pedig már
nem tér vissza. A madarak kiröppentésének motívuma a bibliai
Noé történetében is megtalálható. Utnapistim, Szabitum és
Szur-Szunabu eltávozik a világból, többé le sem jönnek a
hajóról. Utnapistim meghagyja utódainak, hogy épüljön fel
újra Szurippak és Erech, minden város és falu, amely valaha
állott hazájukban. Tartsanak minden évben böjtöt és
bűnbánatot a föld pusztulásának emlékezetére. Gilgamestől
azt kívánja, hogy amikor elérkezik az ideje, uralkodjék
Erechben.
Kodolányi egyedülálló, különleges
vállalkozása, ahogyan az ókori mítoszba beolvasztja a saját
korával szembeni kritikát, a keserűség, olykor
kétségbeesés élettapasztalatát, ugyanakkor a
mítosz anyagát is megőrzi. Kodolányi nemcsak a Vízözönben,
hanem másik három (Új ég, új Föld; Az égő csipkebokor;
Én vagyok), ókori mítoszokat feldolgozó regényében is a
régi és az új, a felbomló és a keletkező világképek
konfliktusát ábrázolja, az átmenet, a korszakváltás, ebből
adódóan a válság, a krízis problematikája foglalkoztatja. A
második világháború borzalmai, Budapest ostroma, ezt
követően az írót ért igaztalan vádak és meghurcoltatás,
majd a kommunista fordulat után a kényszerű szilencium, mind
alkalmat adnak a társadalmi, erkölcsi és egyéni krízis
ábrázolására. A regények kortörténeti hitelességét
hatalmas művelődéstörténeti tudása, szakirodalmi
apparátusa biztosítja, ismeretei a történelmi korszak
társadalmi és politikai berendezkedésétől az életmód és a
szokások bemutatásáig terjednek. Filozófiai és
vallástörténeti tájékozottsága a mitikus világképek,
valamint a hiedelmek és babonák ábrázolásában mutatkozik
meg. Írói invenciózussága, képzelőereje a karakterek,
helyzetek és összecsapások megformálásában nyilvánul meg.
A négy mítoszregény közül Kodolányi
életművének csúcsára a Vízözönt és az Én
vagyokot helyezem. A Vízözön egyedi értéke, hogy
a mitikus történet szatirikus megközelítése a narráció
összetettségével párosul. Számos mitikus hitvilág és
elképzelés helyet kap benne, jól elkülöníthetők a
szereplői tudatok, így Utnapistim és Lugal, illetve Utnapistim
és Gilgames „szólama”, egy adott helyzet más-más
megítélése, értelmezése. A hangnem széles skálán mozog a
humortól a gyilkos szatíráig a burkolt és nyílt irónia
árnyalatain keresztül. Eleget tesz annak az elvárásnak is,
hogy hídként funkcionál archaikum és jelen között. A
történelem előtti időkben, a régmúltban élt hősök
gondjai Kodolányi saját korában s a XXI. századi befogadó
számára sem érdektelenek, hiszen ezek az emberi lét
alapkérdései: a lélek mibenléte, az élet értelmének
keresése, ember és transzcendencia kapcsolata, a kultúra
eredete, a barátság, a szerelem, az önfeláldozás, a
háború. Kodolányi főhősei az elveszett Paradicsom
megtalálására, az Aranykor visszahozására törekednek. Az
isteni büntetés, a kataklizma a békés együttélés
parancsának megszegéséből és a transzcendenciával szembeni
alázat hiányából következik, erre emlékezteti Utnapistim
Lugalt: „Ezt mondja Anu: Elszakadt tőlem az emberi nem,
értelmének gőgjében, a változó valóságból akar
örökkévalót építeni, mert elfelejti, hogy halhatatlan,
mindentudó és mindenható. […] elküldöm Nannart, hogy
zavarja meg a Szent Számokat, döntse pusztulásba az embert, s
majd ha Nannar gonosz küldetését teljesítette, s fölfalván
a világot, maga is mint Nannar megsemmisül, visszaállhat
ismét a Szent Számok rendje. […] Én vagyok, Aki vagyok, s
így teremtek az időtlen semmiben mindörökké.”70
Jegyzetek
1 Az
elbeszélésmódok összefoglalása a következő tanulmány
alapján készült: Szegedy-Maszák Mihály, Az irodalmi mű
alaktani hatáselmélete = Bevezetés az irodalomelméletbe:
Szöveggyűjtemény. Szerk. Dobos István, Debrecen, KLTE
Magyar és Összehasonlító Irodalomtudományi Intézet, 1995,
75–110.
2 A regény
irodalmi és kultúrtörténeti forrásainak alapos feltárása: Horányi
Károly, Vízöntő küszöbén I., Magyar Szemle, 2004.
1–2. sz.
3 Kodolányi
János, Vízözön: regény. Bp., Püski, 1999, 5.
4 Szalai Éva,
Kodolányi Vízözön című regényének
keletkezéstörténete. Életünk, 1989. 8. sz.
5 Kodolányi
János, i. m. 7.
6 Szalai Éva
már idézett tanulmányában Voltaire iróniájával rokonítja
a regény elbeszélői stílusát.
7 Kodolányi
János, i. m. 56.
8 Uo. 37.
9 Kabdebó
Lóránt, A politikus létezés: bűn és büntetés –
Kodolányi János: Vízözön. Jelenkor, 1989. 9. sz.
10 Kabdebó
Lóránt, Az egymást átjáró hangnemek polifóniája –
A cselekvés és önfelépítés korrekciós narrációja
Kodolányi János Vízöntő című regényében. Tiszatáj,
2001. 1. sz.
11 Mircea Eliade,
Az örök viszatérés mítosza: avagy a mindenség és a
történelem. Ford. Pásztor Péter, Bp., Európa, 2006, 39.
12 Kodolányi
János, i. m. 11.
13 Uo.
14 Uo. 12.
15
Érdekességként megemlítem, hogy a nagyszentmiklósi kincs
egyik kancsóján is látható hasonló ábrázolás, egy
négylábú növényevő, amint hátát megragadja egy párduc.
16 Kodolányi
János, i. m. 150.
17 Szalai
Éva, i. m.
18 Kodolányi
János, i. m. 62.
19 Uo.
20 Uo. 63.
21 Uo. 66.
22 Uo. 68.
23 Kabdebó
Lóránt, A politikus létezés: bűn és büntetés –
Kodolányi János: Vízözön, i. h.
24 Kodolányi
János, i. m. 165.
25 Uo. 338.
26 Uo. 348.
27 Uo. 349.
28 Uo. 23.
29 Uo. 24.
30 Uo. 86.
31 Uo. 122.
32 Uo. 259.
33 Uo.
336–337.
34 Uo. 356.
35 Csűrös
Miklós, Regény a mítoszok határán – Kodolányi János
pályája 1945 után. Literatura, 1975. 2. sz.
36 Kodolányi
János, i. m. 111.
37 Uo. 134.
38 Uo.
39 Uo. 135.
40 Uo. 137.
41 Uo. 174.
42 Uo. 192.
43 Uo. 193.
44 Uo. 194.
45 Uo.
46 Uo. 219.
47 Uo. 220.
48 Uo. 226.
49 Horányi Károly,
Vízöntő küszöbén II. Magyar Szemle, 2004. 3–4. sz.
50 Kodolányi
János, i. m. 276.
51 Uo. 364.
52 Uo. 232.
53 Uo. 239.
54 Uo. 247.
55 Uo. 248.
56 Uo. 249.
57 Uo. 288.
58 Uo.
290–291.
59 Uo. 312.
60 Uo. 312.
61 Uo. 318.
62 Uo. 323.
63 Uo. 368.
64 Uo. 359.
65 Uo. 369.
66 Uo. 383.
67 Uo. 386.
68 Uo. 390.
69 Uo. 391.
70 Uo. 165.