![]() |
Pósfai György
Szabad madár
Megszökött a hatvankilós kongói
óriáspapagájom.
Kisétált a nyitott kalitkaajtón, ki a
teraszra, aztán nekifutott, nehézkesen elrugaszkodott, és a
villanyvezetéket súrolva eltűnt a ház mögött. Én nem
voltam otthon, de a szomszéd mindent látott.
Sok a dolgom, utazgatnom kell a munkám miatt,
elfoglalt ember vagyok.
Ez nem egy bravúros szökés, zárnyitás,
kiosonás volt. Igazából mindig nyitva volt a kalitka ajtaja, a
madár bármikor kisétálhatott. Tulajdonképpen nem is nagyon
használta a kalitkát, csak a vitaminjai miatt ment be néha,
azokat ugyanis mindig oda szórtam a tálkába. Többnyire a
sezlonon hevert, szemben a tévével.
Mint mondtam, elfoglalt ember vagyok. Rengeteg
a munkám, ha éppen nem utazgatok, folyton a számítógép
előtt ülök, nem is nagyon lenne időm tévézni.
A madár üzenetet nem hagyott, csak néhány
sárga toll maradt utána.
A szomszéd azt mondja, törődni kell egy
ilyen érzékeny trópusi madárral.
Becsületes embernek tartom magam. Egyszer,
még iskolás koromban, találtam egy biciklit a
Gyöngyös-patakban. Valaki bedobhatta a hídról a vízbe.
Éppen az én méretem volt, de bevittem a rendőrségre, és
leadtam a talált tárgyak osztályán. Büszke voltam magamra,
és másoknak is megemlítettem az esetet, ha alkalom
kínálkozott rá. Pár hónap múlva jött az értesítés, hogy
a tulajdonos nem jelentkezett, megkapom a kerékpárt.
Hazatoltam, mert tekerni nem lehetett rendesen; nem volt teljesen
üzemképes, kicsit rozsdásodott is már. Egy darabig
tisztítgattam, szerelgettem, de nem sokra jutottam, úgyhogy
kidobtam. A hídról a Gyöngyös-patakba.
A madárról mindig gondoskodtam. Ha el is
utaztam hazulról – és az utóbbi időben ez mind gyakrabban
megesett –, mindig tettem ki az ajánlott papagájeleségből
neki. Aztán amikor megjöttem, ott álltak a zsákok
bontatlanul. De a hűtő is fel volt töltve: annyi
téliszalámi, büdös sajt meg ruszli volt benne, hogy amikor
hazaértem, a fele még mindig megvolt.
Sokáig élhet egy ilyen madár, talán még
engem is túlélne. Amikor megvettem a bazárban, még csak egy
nyeszlett szerencsétlen flótás volt; úgy vittem haza a
vállamon, mint egy kalóz, gondoltam, imponálok majd vele a
lányoknak. Aztán persze ez később lehetetlenné vált.
Leporszívóztam a sezlont, végigheveredtem
rajta, kezem ügyében egy hideg sörrel, és magamhoz vettem a
távirányítót.
Most éppen kevesebb dolgom akadt, a
következő két napban sokat szunyókáltam. Az időjárás is
álmosítóra fordult, beköszöntött az ősz – tipikus
szürke, hideg, szeles idővel.
A madár tollazata nem volt éppen hibátlan,
itt-ott kopaszodott, hiányzott neki a szabad természet cserző
ereje, meg aztán valójában nem is erre a klímára
szelektálódott.
A harmadik napon, egy ebéd utáni ejtőzés
után felriadtam a csendre. Korábban az ilyen szunyókálások
alatt mindig folyamatosan duruzsolt a fülembe, csőrével meg a
hajamat kurkászta.
Tulajdonképpen mit akart még tőlem ez a
büdös madár? Vettem volna feleségül? Nyilvánvaló jogi
nonszensz, meg élettanilag is abszurdum. Most jut eszembe –
és ez így utólag is elég kényelmetlen –, hogy még azt sem
tudom, nőstény volt-e vagy hím. Ezeknél nehéz eldönteni, a
bazárban sem tudták megmondani, később meg nem firtattam.
Szerencsére a kérdés okafogyottá vált, a fonák helyzettel,
kényelmetlen érzéssel már nem kellett számolnom.
Felhívtam egy régi hölgyismerősömet,
másnap estére színházba invitáltam.
Reggel azonban már úton voltam.
Hátizsákomban száraztészta és ecetes uborka, GPS, machete,
esőköpeny és madárhatározó. A szomszédot megbíztam, hogy
adja el a részvényeimet, és öntözze a virágokat.
Eléggé nyilvánvaló volt, merre indulhatott.
A város felé nem vehette az irányt a feltűnő termete meg a
színe miatt, de nem is szerette a nagy forgalmat. Kifelé
viszont csak egy ugrás a város széle, és ott is kínálja
magát az útvonal: ritkás fasor húzódott egyenest nyugat
felé. Nem tudott ugyanis jól repülni, de fáról fára
lendülve biztonságosan haladhatott. Találtam is egy-két
tollat, letört ágat, ami jelezte, hogy jófelé keresgélek.
Úgy számítottam, még mielőtt besötétedik, utolérem.
Estére viszont egy régi iskolatársba
botlottam, beültünk egy panzióba egy sörre, vacsora lett
belőle borozgatással, vidám történetek felidézgetésével.
Jól telt a vacsora, azt hiszem, régen nevettem már ilyen
hosszan és hangosan.
Reggel kicsit fejfájósan ébredtem, de egy
friss zuhany után újra felvettem a nyomot. Csakhamar azonban
válaszúthoz érkeztem: minden irányban ligetes erdők
kínáltak egérutat. Vajon merre mehetett? Ahogy a profi
nyomkeresők teszik, próbáltam beleélni magam a helyzetébe.
Kézenfekvő lenne délnek venni az irányt, vissza az
őshazába. Viszont éppen a kézenfekvősége miatt egy ilyen
jó eszű madár nem hinném, hogy ezt választaná. Ráadásul
lehet, hogy az az Afrika nem is olyan jó hely. Megeszik ott az
ilyen húsos vadat, levadásszák a bennszülöttek, és ezt nem
is lehet felróni nekik, hiszen a családjuk betevő falatja a
tét. Kelet felé se nagyon indulhatott, Kínában is megeszik
– ott nem szorulnak annyira rá, de mindenre rámozdulnak, ami
mozog. Nyugat felé pedig azért nem mehetett, mert nem szereti
azt az életformát – ismertem jól a természetét.
Maradt hát az észak. Nyakunkon volt ugyan a
tél, és a hideg semmi jóval sem kecsegtette, mégis biztos
voltam benne, hogy erre vette az irányt. Makacs dacot éreztem
ebben az elhatározásban, szenvedésével engem akart büntetni.
Rosszul is éreztem magam, és kettőzött éberséggel indultam
Norvégia felé.
Két évig kutattam a fjordokat, érdeklődtem
kis halászfalukban, távcsöveztem a sarkkörön túli tájat,
és semmit sem találtam.
Átvert az a büdös madár. Volt annyira
ravasz, hogy mégis a kínálkozó utat választotta, átkelt a
Földközi-tengeren valami kereskedelmi hajón megbújva, és
már régen otthon táncol a törzsbeliekkel, s teleharsogja az
őserdőt. Tulajdonképpen nem is nagyon kell félnie, akkora
csőre van, egy kókuszdiót is kettéroppantana.
Jól van, lúzer vagyok, megérdemlem, hogy
ennyit fagyoskodtam, de legalább a lelkiismeretem tiszta.
Egy nyári estén értem haza, s messziről
látom, hogy behúzva a függöny, de átlátszik rajta a
tévéképernyő villódzása. Nem mentem közelebb, a
szomszédhoz csöngettem be.
Hát igen, alighogy kitettem a lábam, másik
úton hazajött az óriáspapagáj, esze ágában sem volt
Afrikába költözni, valószínűleg ő már itt született
valami keltetőben. A szomszéd szerint van valakije, néha dupla
rikoltozást hall a házból.
A szomszéd felajánlotta, hogy töltsem nála
az éjszakát, de én megköszöntem, csak egy teát
fogyasztottam, és még az éjjel visszaindultam Norvégiába.
Valami sarkkörön túli kis halászfaluba.
Látogató
Persze éppen egy ilyen esős
délelőttön kellett eljönnie. Legyek itthon hétfőtől
szombatig – milyen eljárás ez, még ha nincs is semmi dolgom
–, aztán kivárja ezt a szürke, vizes délelőttöt.
Számítottam rá.
Arra azonban nem, hogy hatvancentis lesz. A
csöngetésre kinyitottam az ajtót, és ott állt zöld
kalapban, régimódi ballonkabátban, a maga hatvancentis
magasságával.
Ez mindjárt új megvilágításba helyezte a
dolgokat. Nagydarab, robusztus rezignátort vártam, aki
disztingválatlan, dirigálós hangon lerendezi az iratokat,
hadarva elmondja a tájékoztatást, esetleges kérdéseimet
látszólag meg sem hallja. Vagy alternatívaként elképzeltem
egy törékeny hivatalnokot, aki folyton szabadkozik,
mentegetőzik, de azért szívósan végzi a munkáját. Akár
így, akár úgy, mindenképpen akadékoskodni akartam.
A törpe termet azonban belém fojtotta a
szót. Hogyan viszonyuljak egy ilyen testi fogyatékos emberhez?
Semleges és várakozó álláspontra taszított a váratlan
helyzet.
Kínáljam hellyel, amikor fel sem éri a
széket? A rezignátor viszont habozás nélkül benyomult a
nappaliba, és félig a kanapénak támasztva a fenekét csatos
aktatáskájából fóliába csúsztatott iratokat kezdett
kipakolni az alacsony dohányzóasztalra. A kabátját, kalapját
le sem vette. A kissé ázott ballonkabát gyerekkori szagokat
idézett.
– Egy kávét? – kérdeztem bizonytalanul.
– Köszönöm, nem – vágta el a
beszélgetés vékonyan induló fonalát sípoló hangján.
Határozottan, pattogósan rákérdezett
egy-két személyes adatra, kipipált néhány rubrikát, közben
bele-belepislantott határidőnaplójába. Rövid ujjaival
ügyesen lapozgatott.
Felemelte aránytalanul nagy fejét, most
először nézhettem a szemébe. Nagy, sötét szemek, de
kifejezéstelenek, színük megállapíthatatlan, tekintete
semmit sem mond.
Pillanatig elgondolkodott, aztán az asztalon
álló családi képekre bökött.
– Ennyi? – kérdezte.
Pontosan nem értettem, mire céloz, de
bólintottam.
Ismét a papírjai fölé hajolt, és a
rubrikákba írogatott, elég hosszasan. Aztán letette a tollat.
– Ha megengedi, kicsit körülnézek –
jelentette ki. Kissé dülöngélő léptekkel, karján a csatos
irattartóval, körbesétált a szobában, felnézett a képekre,
aztán odament a könyvespolchoz, és mutatóujját végighúzta
a könyvek gerincén. Már amelyiket elérte. Vajon nem porosak?
– gondoltam. Mikor is vettem le valamelyiket utoljára?
– Ennyi? – kérdezte megint.
– Ennyi – válaszoltam kissé ingerülten.
Ismét hosszasan jegyzetelgetett. Szerettem
volna tudni, mit, egyáltalán, mi az egésznek a célja, de ha
ő ilyen, én nem erőltetem a beszélgetést. Csináljon, amit
akar.
Most kisétált a konyhába, végigfuttatta
tekintetét a hűtőmágneseken, aztán kinyitotta a
hűtőszekrényt, szemügyre vette a maradékokat. Nem tudtam,
hogy csodálkozzak-e vagy felháborodjak.
Jegyzetelés után a fürdőszoba jött. Ki
kellett volna takarítanom, gondoltam. Vajon mikor mostam fel
utoljára? Utánamentem, mit csinál, hát a hajszálakat
nézegette a fésűben.
– A vécét nem akarja megnézni? –
kérdeztem.
– De – válaszolta, és csakugyan bement a
vécébe. Még jó, hogy nemrég kivittem a garázsba az
újságkötegeket, meg volt még vécépapír. Lehúzta a
vécét, és megvárta, amíg a tartály ismét megtelik. Talán
azt várta, folyat-e?
– Arra van a padlás, meg akarja nézni? –
mutattam a meredek lépcsőre, mely fölött dobolt a
tetőablakon az eső.
– Köszönöm, nincs rá szükség –
válaszolta közömbösen, lepergetve magáról kérdésemet.
El is szégyelltem magam, hiszen nyilván nem
tudna felkapaszkodni azon a meredek lépcsőn. Csak teszi a
dolgát, semmi személyeskedés nincs abban, ahogy itt kutakodik,
hadd mászkáljon.
Visszament az asztalhoz, nekitámaszkodott a
kanapénak, elővett egy újabb irattömböt, abban lapozgatott
tömpe ujjaival, itt-ott bekarikázott néhány számot.
Vártam, mire jutunk, de mielőtt elfogott
volna a türelmetlenség – innék valamit –, letette a
tollat, belenyúlt az aktatáskába, és különféle színű
cetlikötegeket vett elő. Leszámolt bizonyos mennyiséget,
letépte, és az asztalra terítette.
– Tessék, ez az öné – mutatott a színes
kuponokra. – A maga életkorában, élethelyzetében ezt
biztosítjuk önnek. – Elég soványnak tűnt a köteg.
– Beszámította, amit eddig megkerestem?
– kérdeztem reménykedve, hátha kihagyott valamit, de hamar
lehűtött.
– Természetesen – bólintott, éreztetve,
hogy akadékoskodásnak helye nincs, de ehhez nem is volt már
kedvem. Ennyi és nem több. Kissé hátrabökte a kalapját.
– Ha megengedi – hajolt felém, már
amennyire a teste engedte, most először némi bizalmaskodást
megengedve –, tanácsolnám, hogy ossza jól be. Bár talán
nem is kell mondanom önnek, nem olyan, mint aki mindent rögtön
felél. Mindenesetre meg kell gondolni, mire költi őket.
Elaprózza, vagy nagyobb dolgokra tartalékolja?
– Ez – emelt fel egy élménykupont –
mondjuk egy győztes focimeccs, egy koncert utáni katarzis, így
pedig – összefogott nyolcat-tízet – egy csodával határos
gyógyulás. Befekteti-e mindet – emelte fel hangját – egy
késői szerelembe, vagy netán fontosabb az egészség? Vannak,
akik a szabadságukat akarják végre elnyerni, mások az
unokaáldásba forgatják, vagy a vagyoni sikereket
gyarapítják.
Mindjobban belelendült, és sorolta volna
tovább, de most én zártam rövidre:
– Köszönöm, majd meggondolom – mondtam
hűvösen, s fölálltam.
Erre rögtön visszafogta magát, bepakolta az
iratokat a táskájába, majd még felemelt jelentőségteljesen
egy kék kupont – bónusz! –, s az asztalra dobta.
Kikísértem, de nem fogtam vele kezet –
sutaság lett volna az egész helyzet, lehajolni egy törpéhez,
meg a rezignátori feladatához sem illett. Talán köszönjem
meg neki? Vagy rugdossam ki az esőbe? Nem várta autó,
esernyője sem volt, csak összerántotta ballonkabátját, zöld
kalapja fölé emelte aktatáskáját.
Az ajtóból visszapillantottam, nem hagyott-e
az előszobában valamit, és mire újra az utca felé fordultam,
már el is tűnt. Üres volt az utca, a kockakövek között
vékony erek csordogáltak, dobolt az eső az ereszen.
Toldalék
Van itt néhány betontömb, téglarakás,
maradt egy kis faanyagom is, mit szólnál, ha építenék a kert
felé egy teraszt, nagy ablakokkal, hátsó lépcsővel –
szólt apám anyámhoz.
És kezdetét vette a kopácsolás,
fúrás-faragás, a betonkeverő hersegése, s az egész egy
állandó alapzajjá szokásosodott.
Nekem pont jó lesz az a terasz. Nyári éjeken
ott alszom majd, nyitott ablaknál, hallgatom a tücskök
ciripelését, az őrjáratot tartó kutya lihegését.
Apám nyughatatlan ember volt, mindig
ügyködött valamin, s mindig volt valami fel nem használt
szögvasköteg, kimaradt pévécépadló s persze a sok deszka,
levágott palló, itt-ott görbülő gerenda. Nézegette innen,
nézegette onnan, aztán kialakult a terv, s lett kerti bódé,
lugas a szőlőnek, magasított kerítés a szomszédnak.
Most azonban szemlátomást valami nagyobb
elhatározás foglalkoztatta. Bele is telt két hónap, de aztán
ott állt a remekbe szabott terasz, levehető, szúnyoghálós
ablakokkal, hátsó kijárattal. Csodájára járt mindenki.
Apám vérszemet kapott. Építkezés közben
vett ezt-azt, és megint maradt egy csomó felhasználatlan
anyag. Mi lenne – szólt anyámhoz –, ha hátrafelé
kibővíteném egy kis helyiséggel, amibe betehetnénk egy
jacuzzit, meg kiteregethetnéd ott a ruhákat.
Újabb két hónap kopácsolás, és készen
állt a kis toldalék, nagyon barátságos volt, gondoltam egyet,
és be is költöztem. (Jacuzzira ugyanis nem volt pénzünk,
anyám meg maradt a fürdőszobai teregetés mellett.) Ez lett az
én kis legénylakásom, meg is szálltak időnként csapatostul
a haverjaim.
Persze most már nővéremnek is szúrni kezdte
az oldalát, hogy neki is kellene egy kis hátsó lak, hiszen
maholnap férjhez megy, vagy legalábbis közeleg az idő, hogy
az udvarlók sorban álljanak.
Na, apámat sem kellett sokáig kérlelni,
rögtön nekifogott nővérem lakrészének, s nyár végére
rittyentett a túlsó oldalra egy csinos kis apartmant mosdóval,
kis konyhával.
Télre persze megint összehúzódtunk,
takarékoskodni kellett a fűtéssel, de ez már nem volt az
igazi. Hiába, könnyű hozzászokni a függetlenséghez, a
szabadsághoz. Alig vártuk a tavaszt.
Márciusban apám újult erővel látott neki a
bővítésnek. Épített egy hosszú folyosót (amely egyben
tekepályaként is szolgált), annak végéből kiindulva egy
átriumot, hozzákapcsolt egy helyiséget, amit füstölőnek
rendezett be (télen mindig töltöttünk kolbászt), ettől
persze elég távol kellett lenni az újabb folyosóval
összekötött galambólnak (nagyon piszkítanak), és volt még
hely egy csarnokszerű épületnek, amibe később uszodát
tervezett installálni.
Itt kezdtük elveszíteni a fonalat. A
füstölő és a galamból felé ritkán volt dolgom, inkább a
kerülő folyosót használtam a szomszéd utca felé, így
nemigen értesültem róla, mit épít éppen apám arrafelé.
Nővérem is egy távolabbi toldalékba költözött, mert
zavarta a tekegolyók hangja, meg onnan jobb volt a közlekedés
az egyetemre.
Anyám kénytelen volt felszereltetni egy
harangot az átriumba, vasárnapi ebéd előtt azt kongatta. Így
is sokszor kihűlt a leves, amire odaértem, s a többiek már a
másodikat fogyasztották.
Úgy a harmadik-negyedik télen már össze sem
költöztünk, túl nagy hercehurca lett volna. Inkább
rácsatlakoztam a szomszéd utcai gázra, azzal fűtöttem.
Nővérem lakodalmára apám épített egy
könnyűszerkezetes pavilont valahol a birodalom közepén, nagy
murit csaptunk, kár, hogy a rokonság fele nem talált meg
bennünket.
Aztán kialakult az a szokás, hogy csak
születés- és névnapokra jöttünk össze, illetve anyám
ragaszkodott még a húsvéti és a karácsonyi ünnepekhez is. A
vasárnapi ebédek túl fárasztóak lettek volna már, annyi
időnk sem volt. Az ünnepeket sem harangszóval jelezte anyám
– olyan messze voltunk, nem hallottuk volna –, hanem nagy,
tűzijátékos rakétákat lőtt fel figyelmeztetésképpen.
Egyszer aztán hallottam, hogy nővéremnek
gyereke született. Felkerekedtem, hogy meglátogassam őket.
Vittem egy bögre festéket, azzal festettem útjelzőket
magamnak, hogy visszataláljak. Ez jó ötletnek bizonyult.
Ettől kezdve akárhová mentem, turistajeleket
festettem. Az anyámhoz vezető útra kis piros szíveket
(gondoltam, tetszik majd neki), az uszodához hullámos kék
vonalat, az erdőszéli leskunyhóhoz (mert ilyen is volt)
pálcikaszarvast, nővéremékhez kaktuszt (hát igen,
gyerekkorunkban sokat veszekedtünk).
Ez egy időre megdobta az interakciót.
Szokásunkká vált a hétvégi kirándulás, családlátogatás;
aprósüteményt ettünk, régi fényképalbumokat nézegettünk,
felidézgettük a régi élményeket, jó volt újra együtt
lenni. Néha unokatestvérek is felfedeztek maguknak bennünket,
sőt, egyszer apámat is elindultunk felkeresni, a fűrészporos
nyomait meg is találtuk. Hogy a programokat könnyebben
egyeztessük, mindenkinek postagalambot ajándékoztam (lám,
mégiscsak jól jött az a galamból!).
Aztán valahogy ez a nekibuzdulás is
kifulladt. Mindenkinek saját családja, külön gondjai vannak,
más a baráti kör is, nyáron szanaszét vagyunk, nehéz
egyeztetni. A folytonos költözködések miatt a postagalambokat
is mindig újra kellett volna trenírozni, erre meg nem volt
időm.
Nekem egyébként jó helyem van – legutóbb
addig bolyongtam, amíg egy kedves kis virágos rétre néző
zugot találtam. Innen egy alagúton rövid gyaloglással pont
egy buszvégállomásnál bukkanok ki a hegyoldalból, jó tehát
a közlekedés a munkahelyemre, ugyanakkor maga a toldalék
csendes, eldugott helyen fekszik. Jó időben röpködnek a
pillangók az ablakom előtt, éjszaka ciripelnek a tücskök.
Hallottam, hogy anyám emeltetett egy tornyot,
olyan magasat, hogy a tengerig is ellátni. (Persze szakemberrel
csináltatta, apám ki tudja, merre kopácsol már.) Úgy hallom,
időnként felmászik, és egy távcsővel figyeli,
valamelyikünk nem bukkan-e fel valahol a labirintusban.
Hétvégeken néha felmászom a tetőmre, és
integetek anyámnak, csak úgy vaktában, hátha éppen figyel.
Lefordíthatatlan
– A kisunyom főkajár a szövetkezetben
– szólt az egyik fekete kendős öregasszony a másikhoz a
buszmegállóban, és Tull úr kicsit közelebb húzódott, mert
mintha valamit nem jól értett volna.
– Etyekem a szívét, hát az a csatka kis
potyond már ennyire vitte?
– Ó, hol van az már! Páskumra már meg is
lesz a lakodalma.
– Ez ám a legénd! Csak nem azt a kis ricse
illocskát veszi el?
– Dehogy, az csak szajol, nem rávágy. Van
viszont neki egy pápoc kis görömböly kisbálványosa, azzal
dörgicsél. Nem olyan varbóc már az a kis kakasd.
– Hát így van, a kisvaszar kölykök
megnőnek, egy kis encsencs-piricse, aztán már rá is kerül a
panyola, de csak türje!
– És ki lesz a vámosatya? Véménd, hogy
azt a nagyherkály osztopánt kérik föl.
– Nemti, ne! Mindenki berzence tőle, olyan
szajla már az öreg! Maga a püski pátroha vállalta, hejce ez
így vácdukál!
– És az a pitricsom egreskáta talált már
valakit?
– Hogyne, összejött vele a hivatali
dejtár.
– Az a biharnagybajom ember?
– Az, az, de rendes, szorgalmatos ember,
másodállásban végardó, látástul vakoláig dolgozik, nem
kölcse semmire, este meg otthon együtt paloznak. Ellendenek
ezek szépen, s meglásd, bőséges hencse és szakadát
vigántpetend lesz a jutalmuk!
– Majs elfelejtem: összefutottam a Maglóca
komádijával. Szomoróc, de folyton esiszik, az arca tiszta
fony, és bizony az esze is lassi már. Sormásan azt
mondhatnám: a lulla vége vadna baja…
– Sitke, macska! – kiáltott fel hirtelen
az egyik öregasszony. – A lábod alatt kódorog egy fekete
cica – tette hozzá magyarázatképpen.
Tull úr eddig csak csendben figyelt, de most
közelebb hajolt, és bizalmasan közbeszólt:
– Nem garabonc ez, csak egy kisnyék
hejőpapi kellene neki.
A két öregasszony furcsálkodva nézett Tull
úrra.
– Mit mondott? – fordultak egymáshoz.
– Nem tudom, nincs semmi értelme.
Tull úr zavartan a másik lábára állt, de
szerencsére jött a busz, és a két öregasszony felszállt.