![]() |
Falvai Mátyás
Fater,
muter
1
Hans Annára nézett, mindkettejük
szemében megszeppenés. Hogy a kiterjedt, műveletlen birtok
mérete miatt, amekkoráról álmodni sem mertek odahaza, vagy
csupán a kezdettől, az újrakezdéstől való félelem volt az
oka, igazából nem tudható. Hans tétován lépkedte körül a
földet, méricskélte, becsülgette, mozdulatai nem voltak
helyénvalók. Nem volt még otthon, noha lélekben már
felszántotta, bekapálta, bevetette, teleültette, parcellázta,
és le is aratta gyümölcsét. Anna mosolya megelőlegezett
fáradtságot sugárzott. Hans marhabőr csizmájára zsíros
vendégtalpat ragasztott a nedves föld, a fekete föld, amely
immár kettejüké, a föld, amely növényszagot lehelt a
ködös őszi sápadtságba. Hans alakja elveszett a ködben; ha
néhány lépést távolodott, elhalványult alakja: a széles
váll, az erős nyak, az izmos combok és a hízékony derék.
Talán hangosan szólva, talán magában mordulva csupán Hans
kihúzta magát, megacélozta tekintetét, biztató melegséggel
igyekezve megtölteni nézését Annára pillantott, ugyanúgy
simította hátra fakóbarna, hullámos haját, mint én, és
elhagyta a száját az első, még német nyelven formált
mondat: Akkor lássunk neki a munkának!
2
Fater haja ugyanúgy őszül, mint
öregapámé, két félholdban ritkulva, ugyanúgy veri ki a
verejték a haj és a bőr találkozásánál. De ebben nem
merült ki a hasonlóság. Leül az utcára hordott
bútorhalomra, jellegzetes mozdulattal simítja hátra
fakóbarna, hullámos haját, szétmorzsolja a verejtéket
smirglis tenyerei között, durva kezeibe bámul: Tisztára,
mint a fater kezei. Mármint az ő faterjáé. Nézzük a
Gyepű utcai házat, felmérjük, becsüljük, mennyi munka még,
mire kitisztítunk belőle egy teljes életet. Fater felugrik,
súlyához képest fürgén, odaveti nekem: Ne üljünk le,
mert úgy maradunk!
3
Végérvényesen odaveszett a lehetősége
annak, hogy megismerjem ezeket az embereket. A faterom faterját,
meg annak a faterját, meg a muterok hosszas láncolatát.
Minden, amit a szemétből kiturkálok, néhány tucat csipkés
szélű, barnás fotó csupán, százévnyi képeslap, óvatosan
tartózkodó férfiúi vallomásokkal, kimérten modoros női
viszontválaszokkal, néhány hivatalos papír, amelyek rég
elveszítették önmagukon túlmutató hatalmukat, no meg egy
kézzel rajzolt, három nemzedéket felölelő családfa. És
a többi? – kérdem fatert. A parasztoknak nem szokásuk
a múlton töprengeni.
4
Bánánd és az erőművi telep
ugyanolyan, mint gyermekkoromban. Csak kicsit összement. A fák
viszont megnőttek. Úgy látszik, ők gyorsabban nőnek. A
kontraszt, amit az erőmű pusztuló géprengetege a szelíd
telepi fasorral és a szépen gondozott kertekkel képez, még ma
is szembeötlő. A nagymuter kertje is virágzik, őszirózsák
bújnak ki a lehullott platánlevelek közül. Amott temettük el
Mozartot, a macskát, miután elütötte egy autó. Amott a
másik Mozartot, mert minden macskát Mozartnak hívtunk. Ezt a
Mozartot és a Mozartok további nemzedékeit már
valószínűleg a dölyfös szomszéd mérgezte meg. Ki sejtené,
hogy a kertnek ez a kis szöglete macskatetemekkel van
aláaknázva? Az erőmű tetejéről jó régen lekerült már a
vörös csillag. Én szerettem kiskoromban, főleg este, amikor
világított. Szép volt, igazán. Mondom a faternak, hogy nekem
hiányzik onnan. Erre ő: Hát nekem kurvára nem.
5
Ez meg kicsoda? – kérdezem,
rábökve a férfira a képen. Tisztára mint a fater, de nagyobb
darab, mint mi vagyunk. A zakója lehetett vagy három számmal
kisebb. Ez a muter testvére, a Miki bácsi. Egy csapásra
ugranak be a gyermekkoromban hallott sztorik. Miki bácsi, az
izomkolosszus. Tizennégy évesen azt hazudta, hogy tizenhat,
hogy elmehessen a bányába dolgozni. Soha életében nem volt
télikabátja. Nem azért, mert csóró volt, persze csóró is
volt, ki nem volt az, hanem mert nem fázott. Egy zakóban járt
télen-nyáron. Orvosnál se volt soha. A szeretője úgy talált
rá, hogy már egy hete halott volt. Megszámlálhatatlan
szeszesüveg között oszladozott. Miért nem ismertem én
ezeket az embereket? – kérdem. Fater hallgat egy darabig. Nem
nagyon dívott nálunk a rokonokkal bandázni.
6
A nagymuter faterja is csak tizenkettő
volt, amikor beállt a bányába. Nem a megélhetés miatt. Volt
két szőlejük, egy rétjük, két szántójuk meg egy hatalmas
veteményesük. Csakhogy szükség volt készpénzre is, mert
önellátók voltak, hát ezért kellett a bánya. Hatra járt be
dolgozni, a föld alatt lehúzott nyolc órát, hazagyalogolt, az
is majd négy-öt kilométer, aztán irány a földekre dolgozni,
este kilencig. Az egész ember volt vagy egy-hatvan. Másnap
reggel ötkor kelés, négy-öt kilométer gyaloglás, a
tárnákban nyolc óra robot, és az időről időre felhangzó
kiáltások: Jó szerencsét!
7
Az öreg ház felöklendezte végül
néhány emlékemet. A magyarkártya-csomagot, amivel
nagymuterral játszottunk, az ördög bibliájával, ahogy mindig
hozzátette, mintha valami édes bűnt követnénk el cinkosan.
Előkerült a megtépázott, hiányos Rodolfo-bűvésztáska. Egy
percig sem játszhattunk vele, pedig a miénk volt, nagyfater
egyből kisajátította. Aztán napról napra, estéről estére
aratta le álmélkodó rajongásunkat minden trükk után.
Máskor nem láttuk mosolyogni, így megbékéltünk a
méltánytalan rekvirálással. Ugyanolyan idétlen tudott lenni,
mint én, és ez jó, hogy eszembe jutott. Fater röhögve fűzi
hozzá: Azért irgalmatlan nagy hülye volt az öreg.
8
Szorgalmas népség voltak, az egyszer
ziher. Nagymuter a háború alatt például azért mulasztott el
emigrálni a zsidó családdal, Singerékkel, mert nem lett volna
ki segítsen a földeken. Singerék, akiknél nagymuter
házvezető volt, egyre könyörögtek: Mariska, ne csinálja
ezt, jöjjön velünk, itt fog elpusztulni, de a nagymuter
nem hallotta meg. Nem mehetett el, itt volt a föld. A föld volt
az úr. Nagymuter faterját később, Rákosi alatt három
hónapra elítélték. Nagymuter muterja vonult be helyette a
börtönbe, leülni a három hónapot. Akkoriban lehetett ilyet.
Ha az öreget zárták volna be, ki dolgozik a földeken? A dédi
meg szépen elkötögetett a hűvösön. Mi tagadás,
munkamániás egy galeri volt, na.
9
Az egyik kedvencem a lomok között
talált képeslapok közül az, amelyik egy fiatal párt
ábrázol. Fekete-fehér fénykép, beteg színekkel,
ügyetlenül átszínezve. Szűzies, de nem zárkózott leányzó
fölé hajol jávorpálosan egy talpig öltönyben feszítő
úriember. A mozdulat gyöngédségéhez nem fér kétség.
Nyilvánvaló frivolitás lehetett ilyen képeslapot küldeni egy
nőnek, amit nem is tudom eldönteni, hogy ellenpontoz vagy
kiemel-e a hátuljára rótt szikár szöveg. Annyi legalább
biztosan kiderül, hogy nagyapám nem volt egy trubadúr: Kedves
Mariska! Nagyon sokat gondolok rád. A te szerető Toncsid.
Az érzelmesség olyan foka volt ez, amelynek még csak nyomait
sem tapasztaltuk közöttük gyerekként. Vajon mikor és hogyan
veszett ki életükből ilyen végérvényesen a gyöngédség?
10
A ruszkik már minden élelmiszert
felpakoltak, amikor a nagymuter faterja dacosan eléjük állt,
és az éppen induló teherautó platójáról még lerántott
magához egy vindő zsírt, hogy ezt nem! Csak pár
másodpercig nézett farkasszemet az arcába tolt gépfegyverrel,
míg végül legyintett a muszka. Ez a pillanat azonban elegendő
bölcsességgel ruházta fel, hogy egy életre leküzdjön
tekintetével minden ellentmondást. Fater is megértette
kisgyerekként, hogy nincs apelláta, ha egyszer az öreg
évtizedeknek tűnő hallgatás után szólásra nyitja száját,
és megtiltja neki, hogy a tüzes kályhába nyúljon a
parázsló szénért, mondván: te nem! Pedig csak az
öreget akarta utánozni, nem tudván, hogy az nyugodtan
meggyújthatta a pipáját az izzó parázzsal, melyet sietség
nélkül és puszta kézzel emelt ki a kályhából, mivel ujjain
olyan vastagra edzette a bőrt a csákány, hogy akár félig
mélyeszthetett volna belé bárki egy késpengét, húst akkor
sem ért volna. A vindő zsírhoz csak még annyit, hogy nem
attól a zsírtól függött életben maradásuk. A ház mögött
elásva, másfél méter mélyen, gondosan darabolva,
kifüstölve és csomagolva várta a resurrectiót két teljes
disznó, szoros közelségben az alkatrészenként elhantolt
motorbicikli mellett.
11
A kiguberált fényképen nagyfater
nyakában ugyanúgy lóg a szaxofonzsinór, mint apáméban vagy
az enyémben. Spicces, bárgyú mosolya is a miénk. Vajon
ugyanolyan esetlenül, a félszegség és a gavalléria
érzékeny férfiakra jellemző keverékével udvarolt?
Trükközött ő is, hogy vonzóbb legyen? Felmerült-e benne
valaha is, hogy nem elég jó? Hogy nem elég jó magának, nem
elég jó annak, akit kiválasztott? Vagy az ilyen férfiatlan
kétségeket már csak én gyártom magamnak szorgalmasan?
Elképzelem, ahogy sörök beláthatatlan tengere után
hunyorítva mosolyog rá bratyójára, maga előtt is
szégyenlősen ismerve csak be örömét, egy újabb koccintásra
ürügyet adva: A Mariska lesz az. Bregyó lány. Nagyon jó
leány.
12
Nagyfater már iparos volt, géplakatos. A
szőlőt könyvből tanulta meg művelni. Páratlan
következetességgel tanult bele. Hobbi kellett. Nagyanyámnak a
föld lételeme volt. Neki a hobbi a hímzés volt. A hímzett
párnáktól szinte skanzenné vált az összes szoba. Nagymuter
még olvasott is. Nagyfater a szőlészeti könyveken kívül
szinte soha. Inkább a garázsban matatott, ezermester volt és
feltaláló. Feltalált egy sor alkalmatosságot, amelynek haszna
igencsak megkérdőjelezhető. De ez nem számított. A
foglalatoskodás volt a lényeg. A szavakkal soha be nem
határolható, végtelenné terpeszkedő unalom elűzése.
13
Kilencszáztíztől negyvenötig nagymuter
faterja után a bánya nem fizette a nyugdíjbiztosítást.
Amikor megkapta első nyugdíját, olyan kétségbeejtően
nevetséges összeg jött ki, hogy mérgében ez az egy-hatvanas
ember szétrombolta a ház összes törhető berendezési
tárgyát. Hosszasan zokogott a romhalmazon. Fel sem tételezte,
hogy kibabrálnak vele. Ez volt az egyetlen alkalom,
meséli apám, hogy bizonyságát adta annak, hogy
egyáltalán képes bármilyen érzelemre. Fater már csak
öregemberként ismerte őt. Fogatlan volt, két szemfogát
leszámítva, de protézisét nem volt hajlandó használni.
Ínye már annyira megkeményedett, hogy a szalonnát is
könnyedén elrágta vele. Hogy a kamrában tárolt rumos
szilvabefőttek is azért penészedtek meg egytől egyig, mert a
nagymuter faterja leszlopálta róluk a rumot, az is csak onnan
derült ki, hogy a befőtteket záró sztaniolok mindegyikén
ugyanaz a két szemfognyi lyuk éktelenkedett.
14
A háború végén a nagymuter igencsak
vonzó, telivér tót leány volt. Pikáns tekintet, izmos alak,
felvágott nyelv. Ráaggattak hát mindenféle öreg rongyot, és
bemocskolták szép arcát, hogy torz öregasszonynak higgyék a
felkorbácsolt ruszki katonák, és ne akarózzon nekik
csúfságot tenni rajta. Lám, én csak öregasszonyként
ismertem, és most, innen az utcáról visszanézve a kibelezett
házra és a még éppen rendezettnek tűnő, de minden bizonnyal
pusztulásra ítélt, hallatlan becsben tartott kertre, látom
sertepertélni az öreglányt, zsörtölődve magával és a
világgal, levegősen fütyörészve dallamokat, amelyek talán
napokkal ezelőtt fészkelték be magukat fülébe makacsul,
magában beszélve, legfőképpen méltatlankodva, egyre csak
ismételgetve, hogy Bozse moj!
15
Hát eladják a házat? –
kérdezi tőlem az ismeretlen férfi, aki babakocsit tol. Sosem
szerettem a bizalmaskodást, hát bólintottam, és pakoltam
tovább nagymuter valahai tárgyait. Hadd mutatkozzam be
– és már nyújtja is a kezét, úgyhogy megadom magam, és
én mutatkozom be először: Fuchs Márton. A férfi
felnevet, és a babakocsiba mutat: Ő is Fuchs Márton.
Jómagam pedig Fuchs László. Csak ekkor veszem észre, hogy
egymagasak vagyunk. Vállunk széles, nyakunk erős, combunk
izmos, derekunk hízékony. Szóval te vagy a Laci bácsi.
Összenevetünk, csevegünk kicsit, de nem visszük túlzásba,
hiszen nincs mit megvitatnunk igazából, végül továbbgurítja
a nevemmel visszaélő csecsemőt. Meg akarom kérdezni a fatert,
hogy hányan lakunk még a környéken, de a munka hevében
valahogy elsikkad az ügy.
16
Nagymuter bozsemojozna rendesen, ha
tudná, hogy egész élete, az összes bútora, tárgya, mindene
kikerült az utcára. Mindaz, ami most a lomtalanítók
teherautójára vár, valaha az élet kereteit jelentette.
Egyszersmind a magánszféra színpadi kellékeit. Kipakolni az
efféle magánügyeket olyan, mint kiaggatni a nászéjszakán
összevérzett lepedőt. Ízléstelen. De hát mit csináljon
vele az ember. Próbálunk megmenteni ezt-azt. Erőtlenül
győzködjük magunkat és egymást, hogy ez még erre talán jó
lesz, az meg amarra, de igazából tudjuk, hogy amit innen
elviszünk, azt is szemétre vetjük előbb-utóbb. Ehhez már
nincs közünk. Felszámolódott. Kellemetlen belegondolni, hogy
minden, ami számunkra az életünk tárgyi vonatkoztatási
rendszerét jelenti, egyszer majd, egyetlen jól
elkülöníthető pillanat alatt, halálunk pillanatában
szemétté lényegül át. Fater és én beülünk a kocsiba. Egy
utolsó pillantás a telepi házra. Ennek vége. Indít, egyes,
gáz, irány haza.