![]() |
Papp Tibor
Érkezés
Első este Várszegen Bántelekiéknél a
veranda nagy ablaka mögött az esti napsugarak szálai mint
levéltelen futónövények vonalaztak a földtől az égig,
mintha egy láthatatlan oszlop mentén kapaszkodnának a bűvös
naptányér közelébe. A veranda kint és bentje fürdette
Olivér gondolatait, aki szinte észrevétlenül lett a vacsora
középpontja. Kedvesen, addig préselték, amíg egy szócsomag
ki nem ömlött a száján, s amikor már sokat beszélt,
hagyták pihenni egy kicsit, aztán újra kérdezték mind a
négyen. Mindent el kellett mondania apjáról, anyjáról meg a
jelenlegi helyzetükről és mindenről úgy általában.
– Anyukád mit csinál az orvosnál –
kérdezte Edit néni –, mit jelent az, hogy titkároskodik?
Milyen a munkaideje?
Igyekezett összpontosítani a nyári
kartonruhás, kövérkésen is szép asszonyra, az anyjára, aki
nagyon földönjáró lény, összead, szoroz, kivon, de mindig
mintha lebegne, mintha a dolgok fölé emelkedne, s mintha ez
adna neki valamilyen hétköznapi, a saját mindennapi teendőit
átfogó biztonságérzetet. Talán az a kis hazulról hozott
polgárlánygőg az egyetlen tintacsepp, mely halványan
elszínezi az alkalmazkodókészségére támaszkodó
szilárdságot. Igyekezett összefogva elmondani:
– Egyik nap reggel nyolctól tizenkettőig,
másik nap délután hivatalosan kettőtől ötig, de többnyire
hatig van Berényi doktornál, a rendelő előszobájának
tekinthető kis irodában. A doktor úr, bizonyára családi
hátterének köszönhetően (állítólag egy ismert osztrák
nemesi család leszármazottja, ezt én nem tudom pontosan,
talán apuék tudják), a háború előtt miniszteri biztosságig
vitte az egészségügyben, és néhány év alatt két nagy
kórháznak is az igazgatója volt. Amikor Hajdúkeresztesre
került, az emberek egy kicsit féltek tőle, a szürkülő
hajú, katonás megjelenésű úriembertől, aki első
ránézésre úgy viselkedett, mint egy arisztokrata. Anyuban
abszolút megbízik, ha elmegy hosszabb útra, a Mátrába,
Pestre vagy a Balatonhoz nyaralni, a vagyonkáját, ékszert,
készpénzt, meg mit tudom én, még mit, mindig anyunál hagyja
letétben. Fél szóból megértik egymást.
Mikor egy beteg megérkezik, anyu felírja a
nevét, ellenőrzi az adatait, megmondja neki, hányadik a
sorban. Amikor valaki kijön a rendelőből, akkor szólítja a
következőt, meg ilyesmi. Ő vigyáz a várakozási rendre.
Mindig van valaki, aki a többiek elé akarna menni, de nála
nincs semmilyen előjog. A beteg az beteg. Azt szokta mondani,
legalább a betegségben legyünk egyenlők. Berényi minden
beteget kikísér. Érkezésükkor a betegek anyunak adják oda a
tyúkot, a kacsát vagy a tojást, szóval amit a dokinak hoznak.
A kis előszobát, ami egyben irodája is, neki kell tisztán
tartania, Julis, a házvezetőnő ott nem takarít. Mindennap van
rendelés, egyszer délután, egyszer délelőtt, még szombaton
is. Tavaly, amikor eltört a lába, az volt a szerencséje, hogy
a dokinál dolgozott, mert nagyon rossz törés volt.
– Hogy törte el?
– Hát úgy, hogy a Szabadság utcán ment a
biciklijével a járdán, és Horváték előtt belecsúszott az
árokba. Hogy miért, mi volt az oka? Azt nem tudjuk. Leesett,
eltört a lába. Horvátéknál nem volt otthon senki.
Szerencsére a szomszédból jött segítség. Valaki elszaladt
Berényiért, aki perceken belül ott volt. A doktor vitte be
autójával a kórházba, ahol megröntgenezték, begipszelték,
és ő is hozta haza. Kenderesi Mariska néni jött át anyut
ápolni, lefektetni. Altatót kapott a fájdalom ellen. Apu akkor
tudta meg, amikor este hazaérkezett.
Edit néni kedvesen, de rosszallólag jegyezte
meg:
– Anyukád szépen lekicsinyítette az
egészet, úgy írt róla, a fájós lábáról, mintha egy
tövis ment volna bele. Pedig éreztem én akkor… emlékszel,
Kornél, többször mondtam neked, hogy Jutka valamit titkol,
valamit nem akar elmondani. Ki vitte a házat?
– Mariska néni segített anyunak. Jó öt
hétig volt gipszben, de elég gyorsan járóképes lett, a
végén nagyon viszketett a lába. A második hét végétől
már bejárt a rendelőbe.
– Jutka mindig bizalmi ember volt – szólt
bele Edit néni megint a mesébe –, Kisszentkirályon a
termény-nagykereskedő odáig volt meg vissza a munkájával.
Apád még féltékenykedett is az öreg bakkecskére. Esztit
küldte be az irodába, nézze meg, mit csinál a szakállas
bácsi. Nagyon jókedvű teremtés anyukád, mindig oda megy,
ahol nevetni lehet. Ezért szereti mindenki a társaságban. És
mondd, Olivér, mi volt az, amikor betettek hozzátok valakit?
– Az egyik postatiszt lakott nálunk három
hónapig, de szerencsénkre összeköltözött Gulyás
Mariskával, akinek egy kis vályogháza van. Az úgy volt, hogy
kijött a tanácstól Kálmándi Gyurka, és bejelentette: jött
egy új postás, egy szobát le kell adnunk a tanács javára,
bútorokkal együtt, úgy, hogy lakni tudjon benne. A nyári
konyha mögötti hátsó szobát kapta, amit mi raktárnak
nevezünk, annak a nyári konyhából van a bejárata, a másik
ajtót, amelyik a padlásfeljáróhoz visz, apa bekulcsolta, és
még egy kis lakatot is tett rá. Gozsdu mindenáron barátkozni
akart velünk, főleg apuval, de nem ment sokra, mert mi
féltünk tőle, azt hittük, kommunista. Később sült ki, hogy
nagy érdeklődésének a zene volt a nyitja: gitározott. Apu
nem haragudott rá, Kálmándiékat szidta, akik még mindig
számon tartják, hogy apját kuláknak minősítették, és azt,
hogy ő kántortanító volt. Szerencsére Debrecenben nem
tudják megfúrni, mert egyik tanítóképzős társa a megyei
oktatási osztályon dolgozik. Az is nagy kommunista, de apu
szerint jó ember.
A vacsorázóasztalnál Eszti kályhameleg
kerek arcával, vékonyka ceruzavonás szemöldökeivel ült
szemben. Lonci mellette volt, Edit néni és Kornél bácsi az
asztal két végén. Eszti finnyásan csipegetett a tányérjába
összehordott elemózsiából. Olivér tekintete Eszti homlokán
legelt, nézte hídívet utánzó szemöldökét, száraz, fehér
bőrét, és nézte, amint mellei szabadon, melltartó nélkül
imbolyogtak tojássárga ingecskéjében, bimbói keményen
ágaskodtak, hegyesen kinyomták az inget, s ha jobbra-balra
elmozdultak, elhaló vonalat hagytak maguk után, olyat, ami az
emlékezetben sokkal tovább él, mint a valóságban. Mintha a
szem látó felületén a bimbó húzta csík nem tudna olyan
gyorsan megsemmisülni, elsimulni, mint a sárga anyagon. Ez nem
illúzió, gondolta, mert nem a semmiből képződik, a látszata
hasonlít a valóságra, azaz nem olyan látszat, ami mögött
nincsen valóság. A tojássárga anyag mellbimbók okozta
kitüremkedése egyértelmű fizikai jelenség. Miközben Eszti
melleinek domborulatán legeltette a szemét, valami mágneses
erő visszatartotta attól, hogy Loncira nézzen. Zavarának az
volt az oka, hogy szemeinek, gondolatának, képzeletének Eszti
mellei voltak a központi szereplői, amit nem oszthatott meg
mással. Mint egy függöny repedésében bújó bogár, olyan
volt agyában a titok.
Kornél bácsi kérdésére válaszolva
elmondta, hogy iskolai évadban apjával mind a ketten bejárók
voltak tavaly őszig, amikor őt felvették a kollégiumba.
Általában a hat-negyvenessel mentek, de ha apjának csak
később van órája, akkor a nyolc-tízessel utazik Debrecenbe.
Negyven perc az út. Neki tíz perc a gimi az állomástól,
apjának tizenöt a Béke utcai általános iskola. Délután
tizennégy-tízkor, tizenhat-harminckor és tizenkilenc-tízkor
van vonat visszafelé. A vonaton apja egy társasággal
barátkozik, melynek fő oszlopa a szintén hajdúkeresztesi
Szabó Lajos tanár úr, aki kémiát tanít a Széchenyiben.
Szabónak mindig foltos a keze bőre abból adódóan, hogy a
tananyaghoz tartozó minden kísérletet végigcsinál, de mindig
siet, kapkod, hogy utolérje magát, és ha csak egy pillanatra
nem figyel igazán oda, máris kész a folt a kabátján. A
diákok, azután, hogy a kémcsőben meggyulladt hidrogén
leperzselte a szemöldökét, elnevezték Pucérnak. Aztán egy
felsőtói könyvelő: Gózon Pali bácsi, meg Halmi Böske
néni, aki a Vízműveknél dolgozik az irodában. Böske
néninek nincsen férje, de van egy gyereke. Loncinak később
elárulta, hogy állítólag egy orosztól.
Loncit a bejáró diákok érdekelték.
Hajdúkeresztesről tavaly tizenketten jártak
be, szinte mindenki máshová, a Móriczba ketten, a Balassiba
szintén ketten: én és egy nálam két évvel idősebb fiú; a
tanítóképzőbe három lány, a többiek gépipariba,
építőipariba meg közgazdaságiba. Reggel mindenki a házi
feladattal van elfoglalva, pótolja, ami pótolható, vagy tanul.
Hazafelé szoktunk hülyéskedni, viccelni. A lányok mindig
együtt jönnek, együtt mennek. Mind a hárman felsőtóiak.
Jövőre érettségiznek. Velem szóba sem állnak, de a többi
fiúval sem. Mindenki káderlányoknak nevezi őket, de azt nem
tudom, hogy azért-e, mert a szüleik nagy kommunisták, vagy
azért, mert fenn hordják az orrukat.
A szépen terített asztal ünnepélyessé
tette a verandát, és a vacsorának is ünnepi szertartás
jelleget kölcsönzött. A kellékek legfontosabbika a tányér
volt, a karimáján kék virágokkal mintázott lapos
porcelánkorong. Mellette szalvéta feküdt, széles
szalvétagyűrűben, melynek barna fatestét beégetett erdélyi
minták díszítették. Tompított ezüst csillogású kések,
villák vették közre a tányért, az asztal közepén pedig,
mint kikötői engedélyre várakozó apró tengerjáró gőzös,
kövérkésen kétrészes só- és paprikatartó lebegett, melyet
szintén kék virágok díszítettek. Kék színű medúzákkal
meghintett tenger alatti tájként vibrált Olivér előtt a nagy
asztal, melyet a veranda üvegfala felől érkező fény
táncoltatott, fénycsíkokkal és árnyékredőkkel mozgatott.
Amikor az asztalhoz leült, konstatálta, hogy
a többiek is ruhájukat, hajukat rendbe szedve jöttek az
asztalhoz. Mindenki késsel-villával ügyeskedte szájába a
legvékonyabb retekszeleteket is. Kétségtelen, hogy
Bántelekiék is veszélyben érzik féltve őrzött, nagyon
egyszerű szimbólumokkal behatárolt világukat. A
veszélyérzet abból táplálkozik, hogy a hatalom a rossz ízű
úri világ maradványának tekinti ezeket a tárgyi kellékeket
és magatartásfomákat. Benne viszont ennek hatására
feloldódott az új közösséggel, a Bánteleki családdal
szembeni szorongás. Tudja, mit kell tennie, hogyan kell
leülnie, tudja azt is, mi következik, s minek mi a
következménye. Az otthon ráerőszakolt viselkedésminták
hirtelen szárnyakká váltak, melyeknek segítségével a
többiekkel teljesen egyenjogú társként lebeghetett az asztal
felett. Számára ünnepi vacsora lett az egyszerű péntek esti
étkezésből. Díszesen elrendezve, mint várat őrző
ólomkatona-csapatok, strázsált a nagy ovális tálon a nyári
szalámi, a srégen szeletelt füstölt kolbász, a sárga
szívű kemény tojás, a papírvékony sajtszelet, a
zöldpaprikagerezdek és a félbevágott paradicsom. A hideg
vacsorához mindenki kapott egy csésze citromos teát és
desszertnek egy pici kocka csokoládét.
A vacsora végeztével a lányok Edit nénivel
együtt a konyhába siettek, és a rövidre szabott mosogatás
után a verandán téblábolva várták a drapp hosszúnadrágban
feszítő Kornél bácsi vezényszavát. Miután Edit néni
ruhát cserélt, fehér bokazoknit és szandált vett fel, és
egy halványzöld ridikült akasztott a karjára, elindultak
sétálni. A veranda kulcsát Edit néni tette a táskájába, a
nagy kapukulcsot pedig Kornél bácsi a nadrágzsebébe. Ahogy
kiléptek, a szembeszomszéd Csurdina a kerítés mögül
átköszönt az utcán, de nem kérdezett semmit, csak nézte
őket. Csurdina a helyi besúgó, legalábbis ezt mondják róla.
Kornél bácsiék házából rá lehetett látni Csurdina
magaslest helyettesítő, a figyeléshez csupán földi
felszerelést biztosító, minden oldalra nyitott,
drótkerítéses birtokára. Olivér fejébe feltolult a
kérdés: talán ráállították Kornél bácsira, akinek
egyetlen bűne, hogy a múltban a Károlyi grófok
kisszentkirályi birtokán főkertész volt? Nem volt valami nagy
állás, fizetésből élt ő is, mint a többi alkalmazott.
Persze lehet, hogy a besúgó mást is tud Kornél bácsiról,
olyasmiket, hogy katona korában kikkel volt egy szakaszban, hogy
netán elment a Mindszenty celebrálta máriapócsi búcsúra,
vagy olyan légből kapott marhaságot, hogy az a lány, akinek
gimnazista korában tette a szépet, disszidált, s most a Szabad
Európa Rádióban műsorvezető, és még más elképzelt
hülyeséget.
Elöl a három fiatal, Olivér középen,
jobbján Lonci, balján Eszti, s mögöttük a két felnőtt.
Úgy néztek ki ebben a formációban, mint egy ötlovas orosz
fogat a sztyeppén, amikor a gyeplőt egy láthatatlan kéz fogja
a vidáman lépkedő ötös mögött. Olivér szerette a
dinamikus jeleneteket, és látatlanban a sztyeppét is szerette,
talán a magyar őstörténet révén, ahol képzeletében
mokány magyarok nyargalnak apró lovaikon egészen a
láthatárig. A Bem József utcán indultak el. Kornél bácsi
elmagyarázta, hogy a ’48-as szabadságharc idején ebben az
utcában volt egy sorozóiroda, ahol fölvették honvédnak a
jelentkezőket. Itt kimondottan Bem apó seregébe verbuváltak.
Innen származik az utca neve, s ezzel függ össze az is, hogy a
városban nagy a Bem-kultusz, a Petőfi teret is azért nevezték
el Petőfi térnek, mert oda torkollik a Bem utca. Bizonyára
ebből született az a legenda, hogy egy szép napon maga Bem
apó eljött megnézni a várost, ahonnan olyan sok katonája
származott.
Hajdúkeresztesi szobájában asztalára
hajolva lerajzolta a Bem József utcát, aztán a teret s az
Erdőalja utcát mint kiindulópontot, s ahogy kifeküdtek keze
alatt az utcák, azon gondolkozott, hol lehetett az ifjúságot
elnyelő háború kapuja, a sorozóiroda, ahol lelkes, tejfeles
bajszú ifjak csillogó szemekkel, már-már hősnek érezvén
magukat, jelentkeztek a bokros szemöldökű toborzó
őrmesternél, aki megkínálta őket egy kupa borral. Olivér
egy kis kereszttel jelölte meg az iroda vélhető helyét.
Ma már történelmi tény, magyarázta Kornél
bácsi, hogy Bem apó soha nem járt Várszegen, de a város
elöljárói sokáig szentül meg voltak győződve, hogy nemcsak
itt járt a városban, de meg is szállt az Aranysarkantyú
Fogadóban, az áruháznak most otthont adó épületben,
amelyikről lesír – ha valaki figyelmesen szemügyre veszi
–, hogy szerkezetileg nem áruháznak építették. Egy helyi
tanár, Bodó Nagy Béla rombolta le a Várszegen járó Bem
legendáját, a két háború között. Kapott is érte. A
helyiek mind a mai napig nem tudják neki megbocsátani.
Másik nagy legendája a városnak II.
Rákóczi Ferenc titkosügynöke (mely tevékenység szöges
ellentéte a besúgásnak), aki várszegi lakos volt, ehhez semmi
kétség nem fér, de nem tudni, hogy pap volt-e vagy kereskedő,
katona vagy tehetős városi ember, sőt a nevét, a pontos
nevét még ma sem tudja senki, pedig több történelemtudós
kutatott utána. Minden kutatónál négy név emelkedik ki a
lehetségesek közül (mind a négy latin név, ami arra enged
következtetni, hogy álnév): Petrus Terra a leggyakrabban
előjövő titkolt személynév. A történészek úgy vélik,
hogy katona volt az illető (Olivér rögtön zsinóros kék
huszármentében képzeli el, csillogó sarkantyúval és
szúrós sasszemekkel), aki a Felvidéken több helyen szolgált,
azaz sokat mozgott ide-oda, ez az egyik alapja titkosügynöki
mivoltának, de hogy zsoldot vett volna fel, vagy ügynöki
munkájáért pénzt kapott volna valakitől, annak semmi nyoma.
Várszeggel kapcsolatban a nevét mintegy mellékesen említik a
hadba szólíthatók között. Petrus Aquilla a másik
lehetséges fedőnév, akinek a foglalkozása ugyanolyan ködbe
vész, mint rendszeres tartózkodási helye, bár úgy tűnik,
többnyire Várszegen élt, de másutt: Egerben, Kassán is
feltűnik, ebből következtetnek arra, hogy hírszerzéssel
foglalkozott. A legtöbbet Sextus Propertiusról tudnak –
természetesen nem a híres latin költőről van szó!, jegyzi
meg zárójelben Kornél bácsi –, ő pap volt, a kutatók két
várszegi plébánián találkoztak a miséző egyházszolgák
között a nevével. Feltételezik, hogy papként sokfelé
bebocsátást nyert, s gyóntatóként sok mindent hallott,
amiről mások nem tudhattak. A negyedik ügynökjelölt
Octavianus, akinek nincs keresztneve, de van foglalkozása:
kereskedő volt. Lovakat, szarvasmarhákat szállított
Olaszországba. Ezzel a feltevéssel rokonszenvezett leginkább
Olivér: egy cserzett arcú, földig érő subában jövő-menő,
debreceni tájszólással beszélő kufárt képzelt el, aki sem
ránézésre, sem habitusra nem hasonlítható össze a
kifinomult velencei kalmárokkal, akik fondorlatos nagyvilági
allűrjeikkel ugyanolyan jártasak a főúri palotákban, mint a
poros vásártereken.
Kornél bácsi látszólag élvezettel mesélt
a város múltjáról, tanárosan folytatta a séta közbeni
ismeretterjesztő előadást: Várszeg egy jelentéktelen
nagyfalu volt a múlt század legelején. A kiegyezés után
indult meg a városban az élet. Főleg a kereskedelem. Azt a
városatyát, aki a Malom Részvénytársaságot
összeverbuválta, s aki elsőnek ajánlott fel a földjéből
egy darabot vasútállomás céljára, Görögnek hívták,
bizonyára azért, mert Görögországból származott ide. Az
indóházat azonnal megépítették, s egy szép napon
megérkezett a vaspálya is, melynek – mindenki úgy képzelte
el – a túlsó vége Budapest.
Kornél bácsi, akárcsak Olivér apja, nehezen
tudta saját értékeivel – amelyek egy letűnt világ
középosztálybeli rendje és szokásmódja katekizmusának a
termékei – összeegyeztetni a jelen adottságait, amelyekre
legtöbbször valamilyen csavarintott gondolatmenet
csattanójával reagált, kicsit gúnyos, fogai között
kacagásszerűen kidarált szavaival. Olyan ez náluk, mint
kamasz fiúknál a másikon túltevő nagyotmondás kényszere
(és öröme), de ki az ő ellenfelük? A körülöttük zajló
élet vagy saját maguk? Kornél bácsi különösen a hirtelen
kiköpött szisszeneteket szereti, mintha egy dús levelű
orgonabokorból lépne ki váratlanul, mely sokkal magasabb
nála, s nyílvesszőjét szemvillanásnyi célzás után a
közeli cseresznyefa ágán ülő, hivalkodó madárra lőné ki.
Séta közben elébük került egy rövidnadrágos,
platinaszőke, kihívó frizurájú, jó húsban lévő városi
fiatalasszony, akin a világos rövidnadrág egyik szára alatt
– ott, ahol a naptól érintetlen bőr fehér színe az enyhén
lebarnult felülettel találkozva választóvonalként mutatkozik
– incselkedően meg-megcsillant selyembugyijából egy
halványkék csíkocska. A választóvonal és a csík egymásnak
feleselve váltakoztak, amit ritmikus látványként észlelt a
külvilág, melynek oka a kellékek olyan illeszkedése volt,
amit a járás szétzilált és újra helyreállított, célja
pedig (tudatosan vagy tudatosság nélkül) a figyelem
felkeltése. „Ennek tán még az is kilátszik, ami a
fehérneműje alatt van” – recsegte félhangosan Kornél
bácsi. A szőke fiatalasszony, mintha huzat csapta volna meg,
megrezzent, de nem merte a fejét hártafordítani. Edit néni
nagyon nem szerette ezeket a megnyilvánulásokat. „Ne legyél
ilyen vulgáris, fiam.” A szülők előtt kullogva Loncival és
Esztivel halkan kuncogtak a beköpésen, de ebbe a langyos
jókedvbe mintha valahonnan beszivárgott volna a kétely, azt
sugallva neki, hogy a lányok valójában nem értenek egyet
apjukkal. Főleg nem Lonci, aki – később Olivér egyre jobban
felmérte – igen jól beleilleszkedett az érdes új világ
kínálta puhább horpaszokba. Neki minden úgy jó, ahogy van,
azaz lehetne valamivel jobb is, de nem erre teszi a hangsúlyt.
Lonci igyekszik megérteni a szüleit, de a szüleitől is
elvárja, hogy megértsék őt. Nem tartja magát önzőbbnek,
vulgárisabbnak, mint az előző nemzedék bociszemű leányai.
Anyjáéknak, főleg a vidéki kisasszonyoknak, a jó házból
való polgárleányoknak a rövid fekete szoknyából és gumis
szárú fekete nadrágocskából álló tornaruha jelentette a
feslettség előtti határvonalat.
Átmentek a Bem utca másik oldalára, ezzel
bal kézre kikerülték a szépen parkosított Petőfi teret, a
két lány, látszólag tudatosan, az Alszegi út felé
kanyarította a családot. A számára váratlan útiránynak
Lonci bejelentése adott értelmet:
– Azt mondják, az olaszok készítik a
legjobb fagylaltot.
– Igen – kapta el a fonalat Edit néni –,
a háború előtt Pesten, meg máshol is, olasz fagylaltosok
vitték a prímet. Én, amikor Pesten jártam anyámmal,
Nyíregyházáról egy napig tartott vonattal az út, mindig
bementünk a Toscanába, ahol Giovanni Tomazi készítette a
fagylaltot, a neve kint volt a kirakatban – egyszer elolvastam,
s örökre megjegyeztem. Dús, fekete szemöldökű, kopaszodó
emberke volt, aki nagyon mulatságosan beszélt magyarul, de a
fagylaltja tényleg császári volt. Na de itt se rossz. A régi
cukrász dolgozik ma is, alkalmazottként.
A térnek ezt az oldalát három-négy ablakos
földszintes házak veszik körül, melyek mind mintha egy fél
emelettel magasabbak lennének a kelleténél. Ahol két ház nem
ér össze, ott magas fal köti egymáshoz őket. Nagy, nehéz
fából készült boltíves kapu barnállik az ablakoktól balra,
s a nagy kapu közepén skatulyányi kivágatnak tűnik a
kiskapu, mely a lakókat szolgálja. A házak előtti széles
aszfaltjárda a nyári hőségben úgy megpuhul, hogy meglátszik
benne a cipősarok nyoma. A járda mellett szépen gondozott
szilfák állnak. Igazi kisvárosi hangulat lengi be a teret,
legalábbis ő ilyennek képzeli el a kisvárosokat. Az úttestet
zöldessárga, fényes keramitborítás fedi. Debrecenben a
Csapó utcán látott ilyet az Alföldi-palotától véges-végig
a piacon, egészen a Csapó-kanyarig.
A Velencei fagylaltozó a nyárnál is
nyáriasabban, messziről jelzi hollétét az ajtaja fölé
akasztott színes üveghengerrel, mely vidám, mint egy miniatűr
farsangi kosztüm, kis sárga kalappal és testhez álló
zöld-fehér-piros csíkos felöltővel, melyen nincsenek gombok,
nincs gallér sem, azonban alul nyitott. Ezzel reklámozza és
kínáltatja magát az üzlet, ehhez párosul a hideg
fagylaltosüstökből párolgó vaníliaillat, mintha Velence
nedves levegőjének különös varázsát akarná felidézni,
persze a tenger sós lehelete nélkül (ami miatt egy kicsit
csonka a tökéletes illúzió, vélte Olivér, anélkül, hogy
fogalma lett volna, milyen a sós lehelet). Az emberek
gondolaként ácsorognak a járda mellett, hajlongnak, lebegnek,
mintha a víz hintáztatná őket, és előrehajló
felsőtesttel, előrenyújtott fejjel védekeznek a tölcséren
ülő fagylaltgombócból elcsöppenő cukros morzsák
szoknyát-nadrágot fenyegető, áldatlan foltjai ellen.
A kirakat mellett három lépcső vezetett az
üzleti szintig. Bent hosszú üveges pult, melynek első
harmadát a fagylaltosrészleg foglalja el. Jókor értek oda, a
süllyesztett bödönökből színesen kivilágló
fagylaltmasszák mind frissek voltak, puhák, ugyanakkor
tökéletesen tartották a gömbös kanállal kiásott üregek
formáit is.
Edit néni csokoládét és kávét kért, erre
rákontrázva Kornél bácsi és Eszti tiszta vaníliát, a
színskála kiegészítéseképpen Lonci és Olivér epret és
citromot. Ők is, mint a legtöbb fagylaltozó, templomba
betérő öreg emberek mozdulatát utánozták, a tölcsérre
kissé ráborulva folytatták sétájukat, bekanyarodtak a
Batthyány utcába. A Ságvári-kertről elmondta Kornél bácsi,
hogy gondozása a városi kertészetre tartozik. Szívesen
lemondanának róla. Minden szombati bálozás után a
virágágyak olyanok, mint egy háború végi hadszíntér. Az
lenne a legkevesebb, hogy az emberek lopják a virágot, de
megtapossák az ágyásokat, sőt, néha bele is feküsznek. A
kultúrházat már a háború előtt megépítették, de a
parkosításra csak később került sor. Két házat bontottak
le, mindkettőt odaát, a börtön oldalán, azoknak a bontott
tégláiból készült a kerítés. Olivér, miközben
megrajzolta magának a Ságvárit és környékét, pontosan
emlékezett arra, hogy rákérdezett a börtönre: talán azért
bontatták le a házakat, hogy lakóépület ne legyen a
közvetlen szomszédságában? A házak rossz állapotban voltak,
szólt a válasz, Kornél bácsi hangjában a leghalványabb
nyoma sem volt bárminemű elérzékenyülésnek vagy
megilletődésnek. Mint minden hozzá hasonló ember, ő is a
társadalom természetes nyúlványának tekintette a
fegyintézetet. Vannak büntetendő cselekmények, amelyekért
szabadságvesztéssel fizet az elkövető. Annak talán a
szikrája sem merült fel benne, hogy esetleg itt, ebben a
Rákosi vezette országban – nemcsak a titkok homályába
burkolt államvédelmi börtönökben – tisztességes embereket
is fogva tartanak, olyanokat, akik soha nem vétettek még egy
légynek sem. A fegyház – folytatja Kornél bácsi a
kőkerítéssel kapcsolatos történetet – már állt, amikor
Kisszentkirályról idejöttünk, azért, mert itt Edit néni is
el tudott helyezkedni. A két rogyadozó ház is ott állt, mind
a kettő a város tulajdona volt. Egy időben még arról is szó
volt, hogy esetleg kívül-belül renoválják őket, s városi
alkalmazottakat meg rendőröket költöztetnek be. Végül is a
lebontás mellett döntöttek. Ekkor az öregek hátramaradtak,
és apja helyett Lonci vette át a szót.
– A Ságvári a fő-fő kultúrház
Várszegen. Van egy másik az állomás közelében, meg van a
színház. Most itt bejövünk a parkba, s majd lent megyünk ki.
A Ságváriban van egy mozi is, az Árpád, de a Kossuth Lajos
utcán lévő Béke a legnagyobb, és van itt a Ságváriban egy
nagyterem, ott szokták a szalagavatókat meg a farsangi meg a
szüreti bálokat rendezni. A nagyteremben néha koncerteznek meg
esztrádműsort adnak. Nemrégen volt itt a Tabányi. Ismered?
Tangóharmonikázik, és van a zenekarában egy hawaii gitáros
is.
– Egyszer láttam Debrecenben, a Bika
nagytermében játszottak, de már hallottam tőle ezt-azt a
rádióban.
– Latabár is volt már itt.
Lonci észrevette, de nem nagyon értette, hogy
Olivér ezekkel nincs igazán tisztában.
– Persze, mondta Olivér Loncinak,
Debrecenben ilyesmire a Bika nagytermét használják, ott
szoktak szerepelni az esztrádzenekarok meg a Pestről jövő
színészek. Szalagavatókat is szoktak ott rendezni, de a
Magyar–Szovjet Baráti Társaság nagytermében is, a
Vöröshadsereg útján. Voltam egy Hajdú Péter-matinén is,
nagyon klassz volt. Bejáróként este nem tudtam bent maradni
Debrecenben, kollégistaként pedig ritkán kapunk esti kimenőt.
Lonci meg Eszti nemrégen látták a Mágnás
Miskát, ott, az Árpád moziban.
– Láttad-e? – kérdezték.
– Láttam.
– Emlékszel, mikor a két Latyit ellepik a
pihetollak? Meg arra, hogy „Rongy ő”?
A lányok belemelegedtek a nevetésbe. Eszti
kacajjal vegyítve csak annyit mondott, hogy „Pixi”, mire
Lonci rávágta, hogy „Mixi”. A Pixi gróf meg a Mixi gróf.
Rongy ő. Emlékszel, amikor a vásárban a pult fölött úszik
a kalapjuk?
A Ságvári bár bejárata, melyet piros
felirat hirdetett, az épület bal sarkán nyílt. Lonci azt is
tudta, hogy éjfélig nyitva van.
– Te voltál már bárban?
– Persze. A Pálmában, a Nagyerdőn, ahol
dzsesszzongorista játszik esténként meg vasárnap délután
is. A vasárnap délelőtti atlétikai versenyek után szoktak
oda benézni a bejárók.
A bizonytalan ceruzavonásokkal megrajzolt
térkép olyan, mint egy női arc, melyen pírral bevetett
mezők, orrnyereghez vezető kapaszkodók, szemnek álcázott
tavak és vérbő ajkak között egy meredek árok, mint a
Tordai-hasadék, adják a topográfia kellékeit, vagy olyan a
térkép, mint egy domború szoborváz, amely girhes vonalai
ellenére harmonikus és rendezett együttesnek néz ki, nem
sugall ürességet, mert a tér minden szegletét beszövi, nem
úgy, nem olyan laposan, mint egy pókháló, hanem mint egy
ketrec drótbordái, melyek pucérok és kemények. Fel tudjuk
ruházni béléssel, válltömővel akkor is, ha nem ismerjük a
térképhez tartozó térbeli idomokat. Fel tudjuk öltöztetni
házakkal, fákkal, nyakkendőként futó járdákkal, ablakok
csillogásával, kerítések uszonyaival. Akkor bezzeg sivatag
uralkodott fejében az elképzelt térkép vonalai mögött és
fölött, amikor Várszegre menet a vonatban felmondta magának
az utcákat az állomástól Bántelekiékig. Batthyány utca,
Kossuth Lajos utca, úgy, ahogy Kornél bácsi leveléből
bemagolta, Csákány utca, Petőfi tér, Mester utca, Erdőalja
utca. Még evés közben is mondta. A vonatablakból nem látott
házakat, a táj, mint a szopó-fekvő mangalica kismalac,
enyhén domború és csíkos volt, mindenütt az aratás utáni
tarló kellette magát, ahol kombájn aratott, ott hullámos
frizurával, elfelejtett tincsekkel, ahol emberi kéz kaszált,
ott majdnem kopaszon. A vasúti töltés vasalt lópatára
emlékeztetett, a telefonpóznák hangosan surrogva futottak
visszafelé, röviden bekukkantottak kigúvadt
porcelánszemükkel az ablakon. Tudta a sorrendet, egyik
utcanevet a másik után, de azt nem, hogyan viszonyulnak
egymáshoz: követik-e vagy keresztezik egymást, leágaznak,
kiválnak, netán egymásba torkollnak. Batthyány utca, Kossuth
Lajos utca, Csákány utca, Petőfi tér, Mester utca, Erdőalja
utca. Nevetségesnek tűnik, ha visszagondol rá, hogy azon is
fönnakadt, milyen hosszúak lehetnek. Cikcakkot látott maga
előtt.
Batthyány utca, Kossuth Lajos utca, Csákány
utca, Petőfi tér. Négyzet alakúnak képzelte el a teret,
talán Ladányban látott egyszer egy kocka alakú parkot, a
háború alatt, amikor két bombázás között Berta nénihez
rohantak az óvóhelyre, ahol minden gyerek egy rúd csokoládét
kapott a szomszéd fűszerestől, aki Berta néni mindig
mosolygós, kerek arcú lányát, Micit szerette volna elvenni.
Mindenki nagyon félt, a bombák robbanása úgy megmozgatta a
földbe vájt bunkert, mintha rugós matracon ugráltatta volna
az egymás kezét fogó bunkerbelieket. Ő már az állomáson
félt, amikor a külső vágányon hirtelen lefékezett
szerelvényből ejtőernyősként ugrált mindenki kifelé, s
rohant a várossal ellentétes irányban. Ők, ketten anyjával,
a város felé futottak. Az emlékezetében vibráló ladányi
park poros volt, Mester utca, Erdőalja utca, ugyanakkor
otthonos, a Petőfi tér, talán a közeli hegyeknek
köszönhetően, mindig, mintha zuhanyozó alól lépne ki,
harmatos, üde, friss, tiszteletet parancsoló. Mici nemet
mondott a fűszeresnek, mert volt egy titkos katonatiszt
szeretője, aki a háború alatt gyakran eljárt hozzá Egerbe.
Lett egy gyereke is tőle, aki csecsemőkorában meghalt. A
háború után a tiszt eltűnt, Mici várta egy darabig, aztán
hozzáment egy vasutashoz. Csúszó-mászó pondró az elképzelt
utcák rajza: pucéron kígyózó féreg, amelyiknek a feje
hátracsúszott gerince közepéig, és lobogva halad, de nem
előre, hanem keresztben, mint a rák. Apja meg Kornél bácsi
Kisszentkirály alatt a csobogó Túrban sokat rákásztak fonott
kosárral. A két család közötti barátsághoz
Kisszentkirályon a folyócska langyos vize is hozzájárult.
Még elemibe sem járt, szomszédok voltak, de emlékszik a rák
pirosra főtt ollójára. Olyan közel laktak a Túrhoz, hogy a
legkisebb áradáskor behallatszott a folyó csobogása a
hálószobába. A háború alatt szétváltak útjaik, de
tartották a kapcsolatot, a hajdúkeresztesi hosszú téli
estéken sokszor előjöttek a szentkirályi évek, a nyugalom
évei. A családok szorgalmasan leveleztek, számon tartottak
minden születés- és névnapot.
Amikor két-három nappal hazaérkezését
követően, miután teljesítette anyja kérését, ivóvizet
(amit családilag jóvíznek neveznek) hozott az artézi
kútról, Várszeg felidézésében megint a kisszentkirályi
boldog évekhez jutott, anélkül, hogy aprócska szobájának
plafonjára nézett volna, amely nézés mindig a világgá
ábrándozást indítja el fejében; annak ellenére nem tudott
megszabadulni félelmetes emlékeitől, fekete emlékeinek
ablaktalan tömbjétől, melyből lehetetlen rálátni a való
világ lehetséges mozgásterére, ahol a szorongatott helyzetű
egyednek is kell legyen némi szabad tetülete, hogy minden
erejével igyekezett elhessegetni azokat. A családra
ránehezedő, létező, de megjelenésében lappangó rettegés
új dimenziót hozott agytornáinak világába. Megjelent a
valós fenyegetés, amelyből bármelyik pillanatban mindennapi
létük tetőcserepeit tördelő jégesőként csaphat le a
speciális rendőri figyelem. A családra nézve a baj már maga
a figyelem, mert különösen falun, ahol nem lehet elbújni a
városi sikátorok labirintusában, ahol nem lehet a villamosról
leszálló tömegbe beleolvadni, ahol a köves úton
kerékpározó fiatalasszony vagy a járdán szembejövő
gyalogos nem ismeretlen ember, hanem pontosan behatárolt
névvel, lakhellyel, a falu által elfogadott íratlan erkölcsi
bizonyítvánnyal rendelkező valaki, akitől a rendőr a nevét,
a korát, a lakhelyét, a foglalkozását meg se kell kérdezze,
hiszen ugyanúgy ismeri, mint bárki a faluban.
Nagyon nehéz felügyelet alatt élni,
különösen akkor, ha vannak dolgok, amelyeket nem lehet
elfüggönyözni a kíváncsiskodó elől, hiszen ha más nem,
akkor a bolti vásárlás, a bakancs, a nadrág, a ruházat
minősége is árulkodó lehet. Olivér gyorsan felmérte, hogy a
hívatlan hivatalos személy (párttitkár, tanácstitkár,
tanácselnök, rendőr stb.) az ő udvarukba is belát a
napszítta, sötétszürke, itt-ott rozsdaszínű folttal
tarkított, a fa belső szerkezetének kibontott rajzolatát
mutató kerítés fölött, ha egy kicsit felágaskodik, ha
lábujjhegyre áll, mert a kerítés tetején hatvanfokos
szögben elhelyezett esőterelő deszka sincs elég magasan
ahhoz, hogy a betekintést minden esetben meghiúsítsa. Amikor
annak idején a kerítést felhúzták, szegényebb, helyileg
értelmezhető gazdagság szerint rétegezett, de nyitottabb volt
a világ.
A ténynek és a formának mintegy
magyarázataként: a gyerekkori félelem természetrajza habzott
fel lelki szemei előtt: azt bogozgatta, miért ijednek meg a
kicsik az egértől, a póktól, a bogártól. Mi lehet az Isten
emez apró teremtményeitől való félelem igazi oka? Bizonyára
sok egyéb között a pici állatkákra emberi mércével
ráruházott csúnyaság és a testük felületének
tapintásából adódó idegenségérzet. A gyereknek az állatka
annyira idegen, annyira utálatos, hogy viszolyog attól, hogy
hozzányúljon, azaz nem meri megérinteni. Fél tőle. Fél. A
rettegés univerzumában ettől a félelemtől radikálisan
különbözik az emberi létet érintő fenyegetés, az
például, hogy apját, anyját a Bántelekiékkel való baráti
kapcsolat révén rendőrileg megtámadják, letartóztatják.
Falusi szemmel ez még akkor is szégyen, méghozzá micsoda
szégyen, ha az ok nem tartozik a falu erkölcsei szerint bűnnek
minősíthető cselekedetek közé. A falusi ember
tulajdonképpen azt szégyelli, hogy nem volt elég okos, nem
volt elég furfangos „ezekkel” szemben ahhoz, hogy ez
semmiképpen ne következzen be, azaz olyan helyen mutatkozott,
ahol nem kellett volna, olyasvalamit mondott, amit nem kellett
volna, öltözetével, udvarával láthatóvá tette, s ezzel
rosszakaróinak jelezte gazdaságának normális körülmények
között büszkeségre okot adó állását.
Az emberi kapcsolatok legkülsőbb körében,
az általános falusi vagy városban háztömbi, netán üzemi
közösségben mindenki élete veszélybe kerül, amikor – bár
nem lenne szabad – a rájuk nézve veszélyt jelentő valamit
(akármit, ami renszerellenes) sokan kimondanak, s ebből
kifolyólag félhetnek attól, hogy eladdig titkos vágyuk
felfedését megtorlás követi. A belsőbb körökben a
félelemre okot adó titok elhallgatása többrendű, ugyanis
vannak olyan titkok, melyeknek retorziója nem mondható
automatikusnak (például X fiatalembert Y feleségével látta
valaki), és léteznek olyan titkok, melyeknek kimondása
egyenlő a társaságon belüli önrombolás enyhébb vagy
súlyosabb bekövetkeztének a valószínűségével (például
elmondani valaki olyannak, akire nem tartozik, hogy felszedtem
egy nemi betegséget, orvoshoz járok vele). Ebben a
mindennapokat befogó körben a félelemnek családonként más
és más a struktúrája. Az anyák vonzáskörében a teljes
hírzárlat járja. Minek elmondani, akár a szomszédnak is,
hogy éppen mi a bajunk. Ha kell, egy közmondást is
segítségül hívnak: ne szólj szám, nem fáj fejem. Ezen a
ponton álmodozásaiba egy kis logikát és tudománynos
fejtegetést is bevonva Olivér úgy véli, különösen a
parasztasszonyoknál járja ez a bezárkózás – ők mintha
atavisztikusan tudnák, hogy ez a helyes életvitel. Olivér már
régen rájött arra, hogy anyja is azok közé tartozik, akik a
hallgatást tartják a legcélravezetőbbnek, meg azt, hogy
semmiben ne különbözzünk a többiektől, a közösséget
alkotó emberektől. Az egyediséget kiemelő, más szóval a
feltűnéssel járó néven nevezés, az ebből adódó
megkülönböztetés nemcsak a közösség tagjainak a figyelmét
kelti fel, hanem a hatalom képviselőiét is. Ettől kezdve nem
lehet eltűnni a nyájban, nem lehet elbújni a közösség
szürke ködében. Ez a félelem lényegesen különbözik a
szúró, hasító félelemtől, ez a levegőt veszi el a
tüdőtől. A titkok fegyelmezett megtartása a közösség
összekötő erejévé válik, malterjává. A jól felépített
közösségben, anélkül, hogy kimondanák, tudják a másik
politikai véleményét.
Agya hirtelen témát váltott: fölsejlett
előtte a téli esték gyakori házi játéka, amikor fáradt
szemeire hivatkozva apja abbahagyja az olvasást, s anyja az
asztalnál ülve széles mozdulattal kiborítja a cipősdobozból
a fényképeket.
– Juditom, hoznál nekem egy pohár vizet, de
nehogy kiloccsanjon a képekre, így is elég megviseltek,
sárgák, rongyosak.
– Ugyan, miket beszélsz, csak azok a képek
sárgák, amelyeket nem fixált rendesen a fényképész, rongyos
szélűek pedig a te katonaképeid.
Apja bizonyára sokáig hordhatta zubbonya
zsebében a képeket, az egyiken retusált arcképe látható, a
másikon mosdik egy patakban.
A fényképesdoboz mélyén reménnyel bélelt
békés hétköznapok lebegtek, néha felszínre úszott belőle
egy hajdan kivételesnek számító esemény: a kopasz
nyíregyházi nagypapa névnapja cigánybandával, vagy
szépasszonyok csíkos fürdőruhában a Túr partján,
színesen, némelyek szirommintásan, mintha egy virágbolt
kirakatában a cserepes virágokat helyettesítenék, egy másik
fényképen: kukoricasütés nyárson, mellette egy sárgás
felvételen az őszi vadászat kezdete puskás férfiakkal,
fejükön hetykén félrecsapott kalappal. Az egyik fényképen
Olivér fejét is egy felnőttől kölcsönzött zergetollas
fejfedő díszíti, büszke tartásán az aránytévesztésnek
nyoma sem látszik. A kerekes kút előtt Edit néni térdén ül
a kis Lonci, és savanykásan grimaszol. Kecsesen felemelt
napernyő alatt kamasz lányok (kik?), fess férfiak (ezeket sem
tudta névvel felruházni Olivér) ünnepi feketében. A
legizgalmasabb képek egy téli utazást örökítenek meg: a
hintószerű szánon, mely elé két fényes szőrű lovat fogtak
be, a hátrafelé néző ülésen kucsmás férfiak ülnek
irhabundában, velük szemben a nők rókaprémes gallért
viselnek, összecsúsztatott kezeiket valamilyen nemesebb
szőrméből készült muff védi a hidegtől, és deréktól
lefelé irha lábzsák tartja alsó végtagjaik körül a
meleget. Egy másik szikrázó téli, a Bánteleki-házra néző
fényképen a lovak vidáman trappolnak a szán előtt, melyen
ezúttal csak álló férfiak láthatók, egy-egy üveggel a
kezükben, mintha nagy jókedvükben újév reggelén egy lányos
házhoz igyekeznének boldog új esztendőt köszönteni. A
kisszentkirályi közös emlékek, mint perzsaszőnyegből egy
tű, nehezen kerülnek elő. Neki, Olivérnek, a téli emlékek
maradtak frissebbek. A legelő szélén emelkedő dombra jártak
szánkózni; a Bánteleki lányok egy hosszú, többszemélyes
ródlival, ő egy rövidebbel, amin legfeljebb ketten fértek el.
A lányok nála nagyobbak voltak, a másfél és a négy év
különbség abban a korban nagyon sokat számít, általában a
lányok voltak megbízva az ő felügyeletével.
A közeli kaszáló alacsonyabbik felére
összegyűlt vízből alakult tó jege és a szánkózódomb
között telt el a tél, meg a meleg szobában, ahol
Bántelekiéknél a lányok babáztak, a két kislány
öltöztetett, vetkőztetett, neki meg a babaház körüli
rendezés, a kis, színesre festett, fából faragott tehenek,
lovak, kutyák, tyúkok, libák elhelyzése adott igen
szórakoztató tennivalót. Ha a Péterfy-házba jöttek át a
lányok, akkor a kis vonattal játszottak, melynek rugóra járó
mozdonya az ovális sínpályán három kocsit húzott. A lányok
főleg apró babáikat utaztatták valamelyik tető nélküli,
nyitott tehervagonban.
Bántelekiékkel olyan volt a kapcsolatuk,
mintha rokonok lennének, az ő meghívásuknak tett eleget,
amikor az egy szem gyermeküket féltő szülők áldásával, az
aratási lázból alig felépült alföldi falu emeletes
indóházának váróterméből kisétált a poros vágány
mellé, és vonatra ült. Senki se gondolta, hogy dráma vet
véget a vakációzásnak. Az egyre gyorsabban kocogó vonatból
visszatekintve az állomást árnyékoló nyárfák ezüstösen
kisebbedtek a láthatár pántlikáján. Ilyesmi lehet a honvágy
csírája, gondolta akkor, a nagykorúságát megpecsételő
utazás kezdetén.
Miután Adonyban átszállt, zárt ablakú,
pormentes fülkét választott, hogy világoszöld
rövidnadrágján folt ne essék. Mindig nagyon tudott
cipőjére, ruhájára vigyázni, de a szükség is
rákényszerítette, nagyon leszegényedtek, csak a régi
dicsőség fényében tűnt úgy, hogy nem az egyetlen váltás
fehérnemű van éppen rajtuk, van nekik másik is, azaz tartják
magukat. A Rezsőéknek, kebelbéli jó barátjának a
szomszédságában lakó Csengerinének sem futotta többre
két-három nyári blúznál, ezeket kombinálta szoknyával és
színes zoknival, akkor volt a legelegánsabb, amikor idősebb
barátnőivel találkozott, akik tarkán és csacsogva
körültáncolták egymást, mint madárházban a sárgarigók.
Ha férfihoz vitte útja (ez Olivér külön bejáratú
feltételezése), akkor vásott eleganciával öltözött:
sárgát kékkel párosított, pirosat barnával, és úgy
meredtek előre kikeményített mellei, mint az ágyúgolyók.
Csengeriné, jóllehet elvált asszony volt, Hajdúkeresztesen
nem tartozott a szegényebbek közé. Vadonatúj biciklije volt,
melynek fekete vázán finom piros csík futott végig, és a
kormányán egy rugóból kiálló rudacskán zászló lobogott.
A Csepel feliratú masina küllői úgy villogtak a
napsütésben, mint a karácsonyi csillagszórók. Eszti telt
hajlatai emlékeztették Olivért Csengerinére, kellemesen
domborodó hasa, ringó csípeje, Edit néninek a járása meg a
testtartása.
Ahogy Adonyból elindult a vonat, elővette
szalvétába csomagolt uzsonnáját, két szelet vajas kenyeret,
és komótosan falatozni kezdett. Vigyázott, hogy se a
ruhájára, se a földre ne essen morzsa; evés után a tájat
mustrálta, de úgy, hogy valójában nem látott semmit, mert az
volt az érzése, mindig ugyanaz következik: aratás utáni
friss tarlóra tarló, akácfára akácfa. A fülkében egyedül
utazott, a kalauz rögtön Adony után rányitott, aztán többet
nem szólt hozzá. Az utolsó kilométereken a táj
megváltozott, más arcot mutatott: a természet könnyű hegyi
felöltőre cserélte ki alföldi sárga szalmakabátját, több
lett a fa, kevesebb a tarló. Gondolatait az ismeretlennel való
szembesülés foglalta le, azon morfondírozott, tud-e
tájékozódni a városban, megtalálja-e Bántelekiéket.
Az állomás környékét skiccelte fel az
előtte fekvő papírra. Pontosan emlékezett rá, hogy hol az
állomás, merre néz. A rajz éledni kezdett, fekvő
helyzetéből fölállt, és elindította Olivérben az
emlékezés folyamát. Amikor leszállt a vonatról, a
szerelvény mellől szemlélődve felmérte a terepet. A peron
elhagyatottnak látszott, mint egy téeszesített alföldi tanya
ősszel, amelyikből már kiűzték az utolsó öregasszonyt is,
csak egy-két penészes gyökerétől elszakított fűszál mozog
az enyhe fuvallatban. Vékony oszlopain zöld olajfesték
fényeskedik, padlatát kopott mázos keramittéglák borítják,
a váróterem ajtaját két ablak fogja közre, az ajtó fölött
felírás díszeleg. Divat lett a jelmondat, a gimnázium
bejárata fölött is vörös betűk virítanak, a 3.C-sek
rakták fel a nagypofájú Majorossal az élen: Jó
tanulással harcolunk a szocializmusért. A füstös
váróterem ajtaja nyitva volt, azon keresztül jelezte egy
tábla a kijáratot. Nem tetszett neki, hogy semmi nem úgy és
nem ott van, ahová elképzelte. Az útvonal cikázott az
agyában, Batthyány utca, Kossuth Lajos utca, Csákány utca,
Petőfi tér, Mester utca, Erdőalja utca. Átkelt a
vágányokon. Az állomás területét szemlélve a rendőrség
meg a mindenhonnan látható drótkerítés azt az érzést
keltette benne, hogy itt nagy titkokat rejtenek, melyeket sem
látni, sem sejteni nem szabad. Egy színes illusztrációkkal
diszített meséskönyvben, melyet tízéves korában olvasott,
találkozott ilyen bekerített titokkal: a Zöldkorona-sziget
kalózvezérének sziklakertje volt így elkerítve: magas
kőkerítés, vaskapu és szakadék zárta körül, minden
sarokban puskás-jatagános haramia állt őrt, s ahova ember nem
jutott, ott vérebek vigyázták a terepet, a kerítés mögé
még kígyóderekú szeretőjének, Rozitának sem volt
betekintése. Okkal, mert nemcsak gyémántot és aranyat
rejtegetett, hanem rabszolganőket is, közöttük a szépséges
Melinda hercegnőt. Az állomás kijárata fölé tornyosuló
agresszív vörös csillag felerősítette Olivérben a
szorongást. Megszeppenve várta az állomáson túli világot.
Rendezett környezetet, aszfaltozott kies teret várt,
autóbusz-megállóval, dinnyeárussal, a tér közepén fekete
földpárnán piros és kék virágokat, melyeket mint
szépasszonyok nyakláncát a gömbölyödő szőrmegallér,
magasra fésült pázsit vesz körül. Könnyen fel tudta idézni
megrökönyödését: amikor kilépett a füstös-kopott
oroszlánketrecből, koszos macskakövek fogadták, és két
kopottas emeletes ház, melyek a városba induló Batthyány
utcát fogták közre. Az otthon sokat emlegetett Várszeg, mely
a levelekből egyszerre kívánatos és bensőséges
kisvárosként jelent meg a szeme előtt, hirtelen elvesztette
otthonosságának, meghittségének a báját. Mire gondolt?
Debrecenben a Mester utcán vagy a Nyíl utcán sorakozó szinte
emberi tulajdonsággal felruházható, félig behunyt
ablakszemeikkel barátságosan mosolygó kisvárosi házakra,
vagy Ladányban, a városba vezető út mentén sorakozó
parasztportákra, melyek előtt kikövezett járdaszalag virít.
Az állomásról kivezető kapu olyan volt,
mint egy országhatár. Annak örült, hogy rögtön meglátta a
járda szélén Kornél bácsi elmaradhatatlan vadászkalapját.
Azonnal megismerte az erőt és biztonságot árasztó férfit,
aki viszont bevallotta, hogy az érkezők közül kizárásos
alapon válogatta ki őt, az egyetlen rövidnadrágos kamaszt.
Kezet fogtak, megölelték egymást. Kornél bácsi atyai
hanghordozással kérdezősködött, hogy s mint telt el az
utazás, hogy vannak a szülei, majd halkabbra fogva a szót –
ma is látja a mozdulatot, ahogy önkéntelenül közelebb hajol
hozzá – óva intette, vigyázzon a szájára, itt hangosan
csak köszönni szabad és vizet kérni, mert a szomszéd is
besúgó.