![]() |
Mózes Huba
Hős testvérem az Igében
Reményik Sándor Dsida
Jenőről
Reményik Sándor egyik cikkében említi,
hogy Dsida Jenőre Áprily Lajos hívta fel először a
figyelmét. Fiatalabb pályatársát többé nem tévesztette
szem elől. 1927-ben szerkesztői álláshoz segítette a
Pásztortűznél, 1928-ban és 1933-ban pedig elismeréssel írt
első és második verseskönyvéről. A Leselkedő magány
kapcsán megállapítja, hogy az ifjú költő hatásának titka
„verseinek nagy hangulati egységében rejlik”. A Nagycsütörtökről
írva pedig leszögezi: „Nincs más erdélyi költő, aki
annyi s oly változatos formába tudná önteni mondanivalóját,
mint Dsida.”
A nyilvánosságnak szánt méltatásnál
közvetlenebb és lényegláttatóbb Reményik Sándor egyik
nemrég hozzáférhetővé vált magánlevele, amelynek
keltezése: Kolozsvár, 1932. szept. 14., megszólítása:
Kedves Jenő, zárlata pedig: Szeretettel ölel R. Sándor.
Íme a levél:
nagyon, nagyon köszönöm, hogy ideadtad
elolvasásra ezt a csodálatos, zengő himnuszt, amelynek
csapongó, játszi formájában a legmélyebb igazság és a
teljes bölcsesség lakozik: az örömben megtalált és
megölelt élet. Régen nem tudtam valaminek úgy örülni, mint
ennek a versnek, s hidd el, hihetetlenül nagy szó az, amikor
én ma még örülök. Persze, furcsa fájdalom is vegyült ebbe
az örömbe. Ebben a versben szinte minden benne van, ami én
soha sem voltam, az egész merő ellentéte az én élettelen
életemnek és élettelen irodalom-csinálásomnak. Irigyellek
mélyen és fájdalmasan az életed és az írásod ragyogó
fiatalságáért. De ebben az irigységben szeretet van. Milyen
jó, hogy vagy, hogy nekünk vagy, és hogy ilyen vagy. Régóta
figyelem, amennyire figyelni bírom még, pályád hatalmas
felfelé-lendülését, tudnod kell, hogy régen nem ígéret
vagy már, hanem beteljesedett bizonyosság. Inkarnációja az
erdélyi irodalom jövendőjének. És amit Te hozol – erősen
hiszem –, az kell ennek a nyomorult világnak is leginkább ma,
ami ebben a versedben is leginkább megragad: nyomorúságok
fölé lendülő tiszta életöröm csakazértis!
Isten tartsa meg ezt a nagy erődet, ne engedd magad semmi által
letörni, s ha bármikor elővenne a csüggedés, Te viszont vedd
elő a Tinti kutyád személyén át az élethez intézett
himnuszodat, örök vigasztalásod lehet az, hogy bár egyszer
így tudtál írni.
Arra gondoltam első percben költeményed
elolvasása után, hogy versben írok pár sort Neked – de én
nem tudok már verset írni. Az utolsó éveim sok halottja közt
ott fekszik az én állítólagos költészetem is a
házsongárdi temetőben. Vigasztalásom, hogy van folytatása,
és hogy egészen más folytatása van.
Eddig a Reményik-levél.
Nemrég tettük közzé Kabán Annamáriával
Dsida Jenő Kóborló délután kedves kutyámmal című
lírai riportja 1932. szeptember 8. keltezésű, Imbery
Melindának dedikált gépiratának hasonmását. A mű
keltezésének és tartalmának ismeretében nem kétséges, hogy
a himnusz, amelyre Reményik Sándor levele utal, éppen a
Kóborló délután kedves kutyámmal. Erről a
hexameterekben zengő költeményről szól tehát a Dsida
Jenőnek címzett levél.
Reményik Sándor az életöröm
megnyilvánulását ismeri fel és üdvözli a lírai riportban.
Azt az életérzést, amelyet Dsida Jenő nemcsak verseiben,
hanem egyéb műveiben, például Kereszténység és
életöröm című előadásában is hirdetett.
Látszólag összeegyeztethetetlen ellentétek,
öröm és fájdalom, irigység és szeretet egybeölelése teszi
lehetővé a levélírónak, hogy fenntartás nélkül fogalmazza
meg: Dsida Jenő költészete „nem ígéret” immár, hanem
„beteljesedett bizonyosság”.
Nem sok évvel később, Dsida Jenő posztumusz
verseinek olvastán, Reményik Sándornak rá kellett döbbennie,
hogy a levelében méltatott más hangú folytatás máris
megszakadt, s a továbbiakban csak a befogadói tudatban
lehetséges. Értő, érzékeny befogadóként a Dsida Jenő
költészetében megtestesülő magatartást ezúttal nem
kritikában és nem magánlevélben, hanem versben idézi. A
közeli halállal számot vető lírikus versének a címe: Circumdederunt...,
keltezése: Nagyvárad, 1938. július 19.,
félreérthetetlenül Dsida Jenőre utaló részlete pedig a
következő:
Féltem […]
Pedig mily egyszerű lett volna […]
Szólni, mint hős testvérem az Igében,
Holtig verselő fiatal halott:
Mindegy. Legyen a Te Akaratod.
A Reményik Sándort ihlető, posztumusz
Dsida-sorok Nyirő József Az utolsó versek című
cikkébe ágyazva jelentek meg, a Keleti Újságban:
Csillagok villognak.
Hunyorogva int egy.
Legyen meg a Te akaratod.
Nekem minden mindegy.
Reményik Sándor Circumdederunt…-ja
az Erdélyi március – Álmodsz-e róla? című
kötetben, a kiadatlan versek ciklusában olvasható, de
Kolozsvárt felbukkant egy gépiratos változata is, azonos
keltezéssel, amelyet a költő három évvel később, 1941-ben
látott el kéziratos dedikációval. A két szöveg között
több eltérés figyelhető meg. Feltételezem, bár eldönteni
nem tudom, hogy a nyomtatott szöveghez képest a felbukkant
gépiratos változat a végleges. Idézem az eltérő
szövegrészeket, előbb a kötetből (kötetbeli sorszámukat
megjelölve), majd a gépiratból: (6) Rettenve láttam…
– Borzadva láttam…; (30, 32) Nem
önthetnek ki ily zavarosan […] / Sívó homokjára a semminek!
– Nem önthetnek ki ily zavarosan […] / Sívó homokjára a Semminek!;
(42, 44) A halált hányszor, hányszor hívtam
én! […] / De most, hogy eljött hirtelen, hivatlan…
– A halált hányszor, hányszor hívtam én! […] / De
most, hogy ilyen közel jött hivatlan…;
(64, 70) Mitől féltem? […] / Talán, hogy gonosz
álarc a halál… – Mitől féltem? […] / Talán,
hogy látszat halál és koporsó…; (73) […]
nem voltam más, mint félelem – […] nem
voltam más, csak félelem; (74–75) Pedig
mily egyszerű lett volna hittel / Roskadni le
a keresztfa tövébe – Pedig mily egyszerű lett volna hittel /
Leborulni a keresztfa tövébe. Ezek
az eltérések a vers finomhangolásában játszanak szerepet.
Lényegesebb azonban az eltérés a kötetbeli szöveg 46.
sorától a 62. sorig terjedő részlete és a gépirat
megfelelő, mindössze tízsoros részlete között. Érdemes a
két hosszabb szemelvényt is egymás mellé állítanunk:
Segíts, segíts tolni a
napokat,
Cipelni a rőzsét: az
életet.
Ó rőzse: teher,
melynek célja nincs,
Ó rőzse: élet, az
én életem!
Nem tudok könnyíteni
magamon
S nem tudok
könnyíteni népemen!
Betegen senyvednek és
gúzsba kötve
Lelkem önzetlen
mozdulatai –
Pedig be szerettelek
volna, rőzse: élet
Boldog áldozatként
meggyújtani:
De kezem béna és
néma az ajkam
És nem tud senki
segíteni rajtam
S nem tudok segíteni
magamon
S nem tudok segíteni
népemen.
Miért hát ez az
őrült félelem?
És féltem mégis.
Önzőn, nyomorultan
Kapkodtam minden
szalmaszál után […]
Talán nem tévedek, ha azt állítom,
hogy a gépiratbeli változat összefogottabb, tömörebb,
kimunkáltabb, mint a kötetbeli költemény. Ám mindenképpen
figyelmet érdemel a gépirat második lapjának alján
olvasható kéziratos dedikáció: Dsida Jenő, drága korán
elköltözött fiatal Barátom feleségének szeretettel:
Reményik Sándor. Kolozsvár, 1941. márc. 25. Ez a
dedikáció, a szövegköziség természetének megfelelően, a
Reményik-vers fent elsőként citált részletét idézi ismét
emlékezetünkbe:
[…] hős testvérem az Igében,
Holtig verselő fiatal halott […]