![]() |
Márkus Béla
Advocatus
diaboli, Koncz István
„Oh, a szárnyas idő hirtelen elrepül,
/ s minden míve tünő szárnya körül lebeg!” –
idézhetném beköszöntőül azt a klasszikusunkat, Berzsenyi
Dánielt, akit a magyar költők közül a hetven éve született
és immár tíz éve halott Koncz István talán a legtöbbször
idézett. Ó, a szárnyas idő: épp jövőre, szeptember 14-én
lenne harminc éve, hogy itt, Kanizsán az első kötetét kézbe
vehettem a nekem szánt és a teljes nevével aláírt különös
ajánlással: „szeretettel és hogy szeresse”. Mi volt ebben
a meglepő, a szokványostól elütő? Nyilván az
óhajtásának, a (szeretet)vágyának a kinyilvánítása. Mint
ahogy kétnyelvű versválogatásának – a magyar mellett
melyik volt a másik, a Judita Salgo fordította? a
szerb-horvát, ahogy annak idején nevezték? vagy „csak” a
szerb, vagy „csak” a horvát? – dedikációja is váratlan
volt alig több mint egy évre rá, egészen pontosan 1979.
december 25-én. Azzá tette, hogy ünnepi alkalommal, karácsony
első napján íródott, és még inkább, hogy most már „nagy
szeretettel és félve” küldte, ha emlékeim nem csalnak,
postán, azokkal az újévi jókívánságokkal együtt, amelyek
első találkozásunk után szilveszter tájékán évről évre
rendre megérkeztek tőle. Kapcsolatunk jóformán ebből
állott, ám nem merült ki ebben, hozzátartozott még, minthogy
személyesen soha többé nem találkoztunk, az ünnepélyes
formaságok híjával egy szertartás is. Részemről – az
Alföld ilyen-olyan szerkesztője voltam sokáig –
levélben, a kéziratok kérésének, részéről,
üdvözlőlapon, újévi kártyán a küldés elhárításának
szokásossá váló, kötött formája. E hagyományos
magyarázkodás, „félve” kitalált mentegetőzés sorából
egyszer-kétszer ha kilógtak félmondatos ígéretei, arra
vonatkozóan, hogy mégis rászánja magát, és eljön egy
kúrára, nem Debrecenbe, hanem a hajdúszoboszlói fürdőbe.
Ahol a „vajdaságiak” közül az irodalomtörténészek
többször megfordultak, annak a Kovács Kálmánnak,
tanáromnak, majd rövid ideig főszerkesztőmnek a
jóvoltából, aki a hatvanas évek elején Újvidéken volt
vendégtanár, jól ismerhette hát Bori Imrét, Szeli Istvánt,
Juhász Gézát, de Fehér Ferencet és Papp Józsefet is, akik a
költők képviselőiként jöttek a Hajdúságba. Őket ismertem
előbb, míg aztán az emlegetett, csaknem harminc évvel
ezelőtti írótáborban az alatt az egy hét alatt, amíg a nemzetközi
írótábor tartott, a többieket is megismerhettem. Aki erre
leginkább alkalmat adott és teremtett, nappal a főtéren
lévő irodájában, esténként pedig valahol a templom háta
mögött álló házában, az volt, ő volt Koncz István.
Többekkel, azóta közelebbi ismerősökké
vagy tán barátokká lett írókkal, irodalomtörténészekkel
próbáltam megosztani azóta az élményemet és a kételyemet,
vajon jól emlékszem-e, hogy mindjárt az írótábor első
napján, vagy legalábbis akkor, amikor a Magyar Írószövetség
küldötteiként Ilia Mihály tanár úrral megérkeztünk,
különös helyzetbe csöppentünk bele. Azt tanácsolták a
helyiek, hogy az ügyvédi iroda egyik szobájából a másikba
lehetőleg ne menjünk át, vagy Bori Imre, vagy Bányai János
társaságában maradjunk, mert ők ketten (most éppen) nem
szívelik egymást. Attól is óvtak aztán, hogy a környék
iskoláiban, könyvtáraiban tartott felolvasó-délutánokkal
foglalkozzunk – noha akkor még, legalábbis Kanizsán, talán
az értelmiségiek érdeklődését, kíváncsiságát
tanúsítva, telt ház fogadta az efféle találkozókat. A
„vidékiek” befogadástörténetét utólag is csak üres
lapok örökíthetnék meg, íratlanul is jelezve költő s
közönség közös hangjának hiányát. Ha ők nem találtak is
egymásra, egymásra leltek, még pontosabban egymásnak estek
viszont a találkozó különböző nemzetiségű (nem a magyar)
résztvevői – a legeslegutolsó pillanatig vártak ezzel,
addig a Tisza-parti búcsúebédig, a kondérban főzött
halászléig vagy pörköltig, ki emlékszik már rá, amelynek
elfogyasztása előtt töménnyel ütötték agyon – az időt.
Mint a bogrács vize, forrt az indulat másutt, máskor is –
Koncz István hajlékában az édesanyja hamar magunkra hagyott,
hogy Gion Nándorral vitázzunk a szabadságnak arról a
fokáról, ahová egyfelől Jugoszlávia, másfelől pedig a
szovjet katonákkal őrzött Magyarország jutott. Nyilvánosan
persze nem politizáltunk, a tanácskozáson tán a könyvkiadás
váltott ki kisebb indulatokat. Ilia Mihály nem sokkal később
kelt és persze hogy most, Koncz István képeslapjainak
keresése közben megtalált levelének tanúsága szerint is.
Szeptember 29-én többek közt ezt írta: „Nékem is jó volt
néhány napra átmenni a szomszédokhoz és ott lenni velük,
veled is. A szokásosnál csöndesebbek voltak és a szokásos
Újvidék–Szabadka vita – amíg ott voltam – nem robbant
ki. Talán később sem, mikor már csak te képviselted a hazát
közöttük. Ide sűrűn átrándulnak – akár csak egy
vasárnapi ebédre is – és meglátogatnak. Nem könnyű az
életük és nem könnyűek a vitáik sem. Nem játszhatjuk meg
velük szemben az igazságtevő nagyobbik fiút, mert az az ő
bőrükre megy. Még a bántásaikat is elviselem és ezt
ajánlom mindannyiónknak, mert nekünk kell több türelmünknek
lenni. Örülök, hogy ott voltál te is, mert láttad, ismerted
őket, ők meg téged. Még a soha nem író Tolnai is írt egy
sort valami későbbi találkozóról és jelzi, hogy Márkus
komát is üdvözli általam. Örülnék, ha utad a szerkesztői
munkához is segítene, éppen a kapcsolatokkal segítene.” A
kapcsolatok kialakultak ugyan, ám különösen a kanizsai
vendéglátónk esetében, mint volt róla szó, nem
tárgyiasultak: nem öltötték a kézirat formáját magukra. A
házigazda – ismételhetném ma, mint régen, némi
évődéssel – elhárítóként viselkedett. Ahogy a
munkahelyén – így rögződött bennem –, otthon is a
csendességével volt jelen. A szótlanságával szinte. Mint aki
nem akar igazságot osztani, de heveskedni se. Derült inkább az
érveken, fanyar, félbehagyott mosolyaival. Az egymástól
eltérő vélemények között egyensúlyozott,
kiegyensúlyozottnak mutatkozva. Kerek szemmel követte később
azt is, ha nem a viselkedése, szerepe, hanem a foglalkozása s
névtáblája sugallatára, bizalmaskodóan „advocatus
diaboli”-nak szólítottam.
És ma, az Ex-Symposion emlékszámának
(1997/19–20.), nem utolsósorban pedig a zEtna kiadónál
megjelent Összegyűjtött verseinek (2005) a többszöri
lapozgatása, jegyzetelgetése után úgy látom, volt valóban
valami az egész alkatában, ami illett az „ördög
ügyvédje” hivatásához. Ahhoz a középkorból
átörökített és önként vállalt szerephez, amely abból
eredt, hogy a boldoggá vagy szentté avatási perben a kijelölt
személynek a hibáit, bűneit éppúgy föl kell sorolni, mint
az érdemeit, amire külön személy, az advocatus dei
volt hivatott. Már csak az életében megjelent két önálló
verseskötet címét nézve is, az Átértékelés, aztán
az Ellen-máglyák nem azt a szerzői (olvasási)
ajánlatot hordozza-e, hogy a dolgok, ügyek, eszmék
többféleképpen megragadhatóak, és szükség is van a
mérlegelő megítélésükre? Vagy nem a
megváltoztathatatlannak hirdetett, megmerevített, kötelező
(hit)tételek ellen perel-e, az eretneklázadást, de a
boszorkányüldözést is emlékezetbe emelve, a máglya képe?
Ahogy a Koncz-bibliográfia tán legszínvonalasabb darabja, Elek
Tibor Ex-Symposion-beli tanulmánya (Pusztulás és pompa az
örökös meghasonlásban) felveti: a kép, egy interjú és
egy korai vers tanúsága szerint is, eredetileg a szabadon
gondolkodás üldöztetéséből fakadó szorongáshoz
kapcsolódott. Ennek a nem is annyira távoli és nem is annyira
ismeretlen veszélytől való félelemnek, kínos
bizonytalanságnak a megjelenítése, érzékletes kifejezése
– a költői hitvallásra, az alkotói alapállásra
vonatkozóan a tanulmányíró ezért hivatkozhat egyetértően
Bosnyák István gondolataira. Ezek értelmében az ellen-máglya
„nem az önkéntes alkotói mártírium prófétikus
vállalásának, hanem az ironikus-keserű elutasításának a
programja”. Ám miért is (lett) volna, minek érdekében ez a
megtagadott alkotói önfeláldozás, ha nem a kényszerű
dogmák elfogadása és elfogadtatása, sőt hirdetése miatt?
Ily módon az advocatus diaboli szerepében legalább
annyira tiltakozhatott a gondolatok egy irányba terelése,
tételekké és tanokká merevítése ellen, mint amennyire
védte saját művészi önállóságát. Mindezért a sokat
idézett „tájvers”, A szép Tisza és más kezdő s
befejező sora, a keretet nyújtó, a szakaszok menetét mederbe
záró felkiáltás, „A part ellenségem!” is értelmezhető
úgy, mint ellenszegülés mindenféle korláttal,
korlátozással szemben, a dolgok, ügyek, eszmék szabad
folyása érdekében? Hogy a mélyből, hol „a Tisza lelke
bújik”, felszínre kerülhessen minden, ami érték, ami
álom, ami szép: „gyöngykagylók rejtik, / aranyhalak őrzik
/ a Tiszát”. És még tovább, a szellemi szuverenitás, a
gondolkodói következetesség tanúsítójaként ott áll az Élet,
halál közben, a maga kételyeivel és szorongásaival:
„hinni is lehetne talán, – oly teljes a határ, / s a
reggeli szellő is oly szabad, lobogó sörényével a mén / s
az üldözött gondolat, – akár a légszomj, akár az
összhang, – / véres idill s félelem egyformán fojtogat, –
/ súlyos ez a reggeli lég, s a vers is zúdul a tájra; /
élet, halál közben az út itt elvezet Árkádiába”.
Legvégül, az ördög ügyvédje maga választotta,
kötelességszerűen végzett dolgához az a vers, ahol ismét
feltűnik az idillikus költészetből (és persze a
Csokonai-pörből) ismert ország, a boldogság, a gondtalan
pásztorok országa. A „(mérete kék idő-Árkádia)”
nehezen fölfejthető komplex kép, és mint Koncz István alig
vagy egyáltalán nem ismert, holott maradandó értékű
elbeszélése, A kék madár égbe száll, Maeterlinck
poétikus mesejátékát, A Kék Madarat idézi ez
a költemény is, a Tarr Lőrinc lovag úr útja. Az
„advocatus diaboli”-szerep szempontjából beszédes a cím,
hiszen azt az utat említi föl, amely az ördög uralkodásának
birodalmába vezet. Az pedig, hogy a költő – a „Lantos”,
az „igric” – szerepét, illetve a hitét ettől a
kalandtól elválaszthatatlannak tudja, akár magától
értetődő is lehetne, hiszen irodalomtörténeti tény, hogy a
valóságosan létezett Tar Lőrinc pokoljárását Tinódi
Lantos Sebestyén is megénekelte. A hittel kapcsolatban pedig
lényeges mozzanat, hogy mint Koncz költészete általában, ez
a vers is híján van minden rekonstrukciós szándéknak, nem
törekszik a jelent és a múltat egymással szembesítve,
például a történelmi haladást hangsúlyozva helyreállítani
azt a középkori felfogást, amely a pokolnak valóságos teret,
helyszínt tulajdonított, a le- vagy a bejáratát az
írországi Szent Patrik kénes barlangjában találva meg. De
nincs igyekezete arra sem, hogy időszerűvé tegye, akár az
irónia eszközeivel is, amit a barlangba bejutó Tar Lőrincről
annak idején följegyeztek, nevezetesen, hogy hitetlen volt,
hogy kételkedett a kereszténység egyes tanításaiban. Ahogy a
vers kezdődik – „Egyre valószínűtlenebbé váló élet /
rácsai a képzelet útvesztője, jó lovag úr” –, ebben a
rejtélyes indításban talán a labirintusba-zártság
látomása, „káprázata” villan fel, majd hozzákapcsolva az
„okos szó égethet”, valamint a „feszít az eszme”
tapasztalatát, „túl a szabályokon, eljut a bálvány
trónusáig”. Vagyis odáig, ahová csak az „útonálló
varázslat” juttathatja, a „műkedvelő szabadság /
himnuszos bizonysága”, ha „lidércek és pátosz a
költemény társai” – azaz minden a képzelgés, a
„köd-fedezék kísértő hada”, a „körmönfont
szertartás” ellen, a józan számvetés mellett szól. Talán
egyetlen más versének lírai hőse sem tölti be így, ennyire
teljesen az ördög ügyvédje szerepét, mint a pokoljárt Tar
Lőrinc útjáról beszélő. Talán senki másban nem erősebb a
bizonyosság, hogy reménytelenül hiábavaló „sanda
áldozatként” építeni „hit-mocsár templomot a
szivárványnak”, és hogy a „távlat-homály az adott
világot elpusztítja”. És talán nincs még egy másik
versbeli én, aki az őt körülfolyó szertartások,
varázslatok, lidérces kísértések ködét azzal az
elszántsággal oszlatná szét, ahogy a ritkán emlegetett
Pilinszky-költemény, A szerelem sivataga beszélője is
teszi: „kioltom a káprázatokat”. Öntörvényű
létezésének, szellemi függetlenségének záloga ez. Az
alkotásé, a szépség létrehozásáé, illetve a
csodálásáé pedig a lélek adása vagy eladása.
E változatokat a Törvény fogalmazza
meg, az advocatus diaboli felhívó feladatát is kijelölve:
„Engem agg Faust ördöge szólítson, / alapításra vagy
pusztulásra”. A motívum: Faust eladta a lelkét az
ördögnek, a hagyatékban maradt töredékek, vázlatok között
a Walpurgis-éjben is felbukkan. E látomásban az
„ügyes kellékes képzelete” szerint a seprűnyélen
röpülő boszorkány a Kedves mint „igényes statiszta”
alakjával azonosul, s ez „cicomázza a röhejt”. A
megnevezések itt Koncz István költészetének jellegzetes
helyszínére mutatnak: a színházra. Azt az alapgondolatot
hordozzák, hogy színház vagy még inkább cirkusz, bohózat az
egész világ. Ideillő versek a pálya különböző
szakaszaiból: A rossz szerep szerint „csupán a
pusztulás kivárása / a szerelem”; a Jó mulatság a
„kivárni bölcsen egy / utolsó felvonást” mint
marasztalást viszi színre, az ugyancsak beszédes című Pantomim
azt a nézőt láttatja, aki beletörődik, „hogy semmi sem
mozdul már többé”. A Torzók jó színésze „nem
vár már semmi / újat, fatálisan végzetes napjai után”. A Tücskök,
szitakötők úgy látja, csak a „rossz szerep ötlete /
igaz”, a Harlequin lázadása a porondot láttatja, s a
nézőt, aki nevet, „mikor majd / egymást józanon és okosan
/ felfaltátok”. Cirkuszi tehát a világ, tele trükkel,
„ostoba, pofátlan attrakcióval”, a „bohócok
diadalával”. A József Attila-i gesztussal saját
születésnapjára ajánlott 47 nem kerek szám jelenti
ki: „már-már az illúzió is / távlat s a pokol ott a
nyomában / a színek is visszafogottak oly / kilátástalan a
szeretet oly kilátástalan / a gyűlölet s csak végtelen
huzavona / a látványos ceremónia a halálos / ítéletig”.
Igen korai, 1958-as megjelenésű az a többrészes vers, A
költő pogány áldozata – néhány alcím: a magány, az
alkohol, a színház, a halál, az öngyilkosság, a szerelem
–, amelynek énje így kiált fel: „Színész szerettem volna
lenni!”, s hogy miért, így indokolja: „igazságokat mondani
hangosan, mert derekabb, / mint csendben megalkudni színész
életünkkel”. Az egy évvel későbbi keltezésű, mindeddig
kiadatlan költemény, a Jó barátságban a halállal
vallomástevője szerint „nincs már jelentésük a
dolgoknak”, ezért azt tanácsolja, mintegy önbiztatásként
is, hogy „tartsd magad”, s hogy az ember a halál szavára
hallgatva „bölcs hősiességgel játssza meg szerepét”.
Ennyire hivatott, ezt bírja ki, legyen bár színész,
hétköznapi ember vagy poéta – tanulságos lehet összevetni
az „anti ars poetica” alcímű költeményt, A mérnök
halálát József Attilának nem az Ars poeticájában,
hanem A város peremén zárlatában szereplő
gondolataival. A költő itt mint „(az adott világ
varázsainak mérnöke) / tudatos jövőbe lát / s megszerkeszti
magában, mint ti / majd kint, a harmóniát”. Koncz István
lírai hőse harmónia helyett érthetetlen költeményről
beszél, gúláról, amelynek csúcsán a mérnök áll, lenéz,
„s a rabszolgacsorda / húsában korbács magyarázza / a
művet”, míg „újra kezdi a mérnök: / emberi és állati
szarból / isteni szobrot mintáz, – / dús választás-eszme a
nagy / ihlet, – / tarló s arató szolgál körül, / s a
bazárban tündököl a história”.
Akármelyik kötetét ütnénk föl, s
akármelyik darabját az összegyűjtött verseknek, mindegyik a
„csalás a létezés” megfellebbezhetetlen ítéletét
hirdeti. Az emberek „e szűk világban külön világok”,
akik nem vetnek számot azzal, hogy „vak erő így hát az
értelem is, és csak börtön a társadalom, / vésznek,
pestisnek küldhette az embert, nyilván, világra / egy
pusztító isten vagy démoni fátum” (Tábortűznél).
Kiábrándultság és kilátástalanság
teljesebb és sötétebb már nem is lehetne. Az idegenség
tudata, a bűnös bűntelenség érzete sem nyomasztóbb. A
magára utalt ember sem a valóságos világot, sem a a
tapasztalaton túlit, az érzékfelettit nem tekintheti
otthonának. „Szerettem s féltem élni is, azt hiszem, /
önnön törvényem volt a mércém, / s nem érdekelt a
jelenlét, a valóság…” – vall az Eltűnt idő
lírai személyisége; „nem igazabb a / szférák zenéje, mint
az otromba keselyűrikácsolás” – hangzik a Jelentés.
Minden mondat az egzisztencialista sorsélmény híradása. Annak
nyilvánossá tétele, hogy nincs biztonság és nincs menedék,
a család sem az, és a szerelem sem. Társadalmi célok,
célképzetek sem lelkesíthetnek, vonzhatnak, ha – mint A
hűségről című, 1958 júliusában keletkezett és talán
„az eltemetetlen halottat”, az ekkor kivégzett Nagy Imrét
idéző vers láttatja – „a történelem tekergő labirintusa
/ vesz körül bennünket gyászoló hűség”. Börtön és
szabadság egyre megy, akár téma, akár valóság – állítja
egy másik vers (Edgar Allan Poe olvasása közben),
anélkül, hogy e végkövetkeztetés előtt egymással
feleseltetné az érveket és ellenérveket, számba venné az
okokat. Így jut el az élet visszavételének gondolatáig, a
„lehet-e még, – szabad-e még hitelre adni / s venni /
maradáshoz, megmaradáshoz okot / (ürügyet) koholni”
vívódásáig (Visszavonás). Különös költészet
keletkezik így – nyelvi eszközeiben, fogalmazásmódjában,
sőt motívumaiban is mer meríteni Berzsenyi és a romantikusok
költészetéből, de az igénytelen, hanyag beszéd nyomai is
megmutatkoznak. Inkább fogalmakat használ, semmint képeket,
hogy ez utóbbiakból metaforaláncokat alkotna, az igen
kivételes. Talán mert a világ, a természet látványaiba sem
bír belefeledkezni, elvonatkoztatja őket, s így lesz a hold
egy „hatalmas égi hulla”. Nem leli aztán az öröm, a
derű, a jókedv vagy az önfeledt játék alkalmait sem.
Ösztönvilága, érzéki kísértései, érzelmi fellobbanásai
kívül esnek a versek világán. Az egyik legszebb,
önéletrajzi elemeket is hordozó költeménye, az Eltűnt
idő hőse a vágyakat is úgy nevezi meg, hogy nélkülük
„kiég bennünk az éltető szomorúság”. A
megszüntethetetlen lelki fájdalom kifejezésében – ahogy a Margaréták
mondja – valóban Poe a „hollós, szomorú” mestere, de
Valéryt is segítségül hívja, s így gyászolja meg Ezra
Poundot, ismét a színház világát idézve: „mulatságos
karnagy volt / ő is ő is ő is ő is / semmi értelmet nem
talált / az értelmen túl kalandozott” (Fekete-fehér
operett). A magyar költők közül ebben a kalandozásban
olyan társakra találhatott, mint Weöres Sándor, mint
Pilinszky János. Vagy mint Szilágyi Domokos, Erdélyből,
akivel versenyre kelhetett volna, ki a borúlátóbb, kit
éltetett tovább a szomorúság. Sírfelirata lehetne, egy
másik erdélyi költőre, Dsida Jenőre is emlékeztetően az Élmény,
in perfectum utolsó szakasza: „Én mindig egyedül éltem,
/ de biztonságban és szeretetlenül, / senkinek sem tartozom,
csak épp, hogy / itt járt Koncz István, feljegyzem
emlékezetül”.
Most, tíz év távlatából látszik csak
igazán, hogy ez a baljóslatú, a hitetlenség és
kétségbeesés komor szólamainak összhangját megszólaltató
líra nem a kort, ennek társadalmi, történelmi valóságát
értékelte át, hanem a létezést magát, az ember s az
emberiség drámájaként. Sokkalta inkább folytatója,
örököse így – egy vers is megidézi – Madách Tragédiájának,
mint amennyire elindítója, őse az Új Symposion-mozgalomnak
és szereplőinek. Ennek taglalása s bizonyítása messzire
vezetne, hosszúra nyúlna. Most talán elég annyit mondani:
hangjának, modorának méltósága mellőzött minden
kíméletlen élcelődést, tartózkodott annak
megítélésétől, hogy mi a „vajdasági életérzéses, Cefre
Tóni-s, couleur locale-os, tópartias, provinciális
primitivizmus”. És sohasem hevült föl annyira, hogy akár
tréfásan is, így támadjon vagy hárítson el egy támadást:
„Nem vagyunk egyazon palik se fájdalomban, se halálban”. De
bizony hogy azok vagyunk, osztozunk A kék madár égbe
szállt hősének sorsában: a maga igazát (és persze
önmegvalósításának lehetőségeit) kereső Liptai Léderer
Péter Pálhoz hasonlóan a végén egy betűvé, egy máshogy is
olvasható nagy O-vá kerekedünk, egy nagy O-vá teljesedünk
ki.
*
Ennyi volt, amit az 55. magyarkanizsai
írótábor Koncz István-emlékestjén felolvastam. Két nappal
később, a Provincializmus – egészséges regionalizmus
című tanácskozáson viszont annak a meghívottnak a
reszortját vállaltam, aki ugyan – arra való tekintettel, ami
mindig rövid, s ez az idő – nyilvánosan nem fejti ki a
gondolatait, ám magánbeszélgetésekben megjegyzéseket fűz az
elhangzottakhoz, előhozakodik régóta gyűjtött
példatárának darabjaival. Esetleg még vitázik is, noha nem
mindenkivel szemtől szemben. Ami gyávaságra, kétszínűségre
is vallhat, de a bizonytalanságra is: hátha rosszul hallotta,
félreértette az előadók egyikét-másikát. Aztán amikor
nyomtatásban is megjelennek – példának okáért az Aracs
október 23-i számában – a felszólalások, olvasásuk
közben rá kell jönnie, hogy sajnos, bizony, jól hallotta, ami
jobb lett volna tán, ha elszáll a füle mellett.
Mert már annyiszor fölemlegették az elmúlt
másfél évtizedben. Unos-untalan előhozták. Mint ahol
megállt idő, s változatlanok maradtak a módszerek is:
nevezetlenül hagyva, kit állítunk pellengérre, de azért
számítani rá, hogy nem a levegőbe beszélünk, vagy ha mégis
abba, ott is körvonalazódik annak a figurája, akit sokan és
sokadszor bélyegzünk meg. Ez ellen a – számomra teljesen
provinciális – megnyilvánulás ellen talán lesz még
alkalmam föllépni – Magyarkanizsán, Nagy József és Tolnai
Ottó (nemcsak választott) szülőföldjén is.
Elhangzott a Magyarkanizsai
Írótábor Koncz István-emlékestjén.