![]() |
Vincze Ferenc
Papp Sándor Zsigmond:
Az éjfekete bozót
Alexandra Kiadó, 2005
Akad Kelet-Európának olyan szeglete,
melynek illata, hangulata, emberei, mi több, tájai, városai,
esetleg kerületei anélkül is ismerősnek tűnnek, hogy
jártunk volna arra, vagy hallottunk volna jellegzetességeiről,
nevezetességeiről. Ismeretlenül is ismerős a sarki kiskocsma,
az onnan kiáradó alkoholbűz, a félhomályban tompán
megcsillanó fekete szempárok, a megfáradt és reményét
(talán hitét is) vesztett tiszteletes, az utcákon kóborló
gazdátlan kutyák vagy az alkoholhoz menekülő kisvárosi
tanárember. Papp Sándor Zsigmond új prózakötete részben
ismerős helyre kalauzolja az olvasót: olyan világba, melynek
részei, pillanatai, homályból feltünedező arcai már
ismerősek, azonban mindig feledésbe merülnek. A könyv címe, Az
éjfekete bozót már eleve valamilyen sűrű,
átláthatatlan mélységet, indákkal és liánokkal átszőtt
vidéket sugall, melynek puha ingoványa elnyeli a léptek
zaját, elsüllyeszti az arra tévedő átutazót. S egyúttal
szinte már a címben tapintható a változatlanság kissé
rémisztő ígérete.
Mind a tíz novella képzeletbeli helyszíne a
kerület. A kerület, mely a város peremén fekszik, s ahol
lepukkant és lelakott házak, füstös és veszélyes kocsmák,
otromba és reményvesztett emberek tűnnek fel. "Átkozott
hely volt ez, szemmel vert, elfeledett környék. Ellenőr,
postás nem járt erre szívesen, a nyugdíjakat mindenki a
postaládájában találta meg hiánytalanul, mert itt senki sem
számított fel borravalót. [...] Esténként a sötétség is
tömöttebb volt errefelé. Koromszínű vattaként ereszkedett
alá, kibélelte a házak közét, a kerítések könnyű
hézagait, magába szívta a zajokat, az eltévedt lépéseket
és a horkolást is." Ez a vidék, azaz a kerület válik a
kötetben szereplő novellák meghatározó kronotoposzává, s
ahogyan az idézetben említett sötétség, úgy ez az
állandósult tér is kitölt mindent, csak benne és általa
lehet mozdulni, lélegezni, cselekedni. A kerülethez hasonlóan
működik a Két Mészégető nevű kocsma, ahol "csapra vertek
szinte mindent, ami a kezük közé került, s ha nem tetszett,
amit kóstoltak, hagyták, hadd csurogjon végig a padlón", a
városi Nagyposta, ahová egy idő után egyre csak cím
nélküli borítékok érkeztek, s ezzel teljesen összezavarták
a kissé arisztokratikus postáskisasszonyokat. Megemlíthetjük
még az erdő szélén található telepet, hol hajdanán az
agyagos cigányok vertek tanyát, s hová nem illett s nem volt
tanácsos idegeneknek bemerészkedni. Kisebb terek és
helyszínek, melyek egységes rendszerré állnak össze, s
mindezekből lassan körvonalazódni kezd az egész elátkozott
hely, hol szinte mindig sötétség van, fellegek és
áthatolhatatlan köd. Mindez pedig rányomja bélyegét a
szerelmekre, az ösztönemberek szeretkezéseire, a titokban
cuppanó csókokra, az akadozó szavalatokra, a hiábavaló
istentiszteletre, egyszóval mindenre, ami történt, történik
és történni fog.
A történések ideje pedig meglehetősen
relatív, s az olvasó számára egyfajta átmeneti korszak kezd
körvonalazódni. A tévében Kudlik Julit és dél-amerikai
szappanoperákat néznek a kerület lakói, ami már a
kelet-európai rendszerváltozások utáni időszakot engedi
sejteni, azonban erőteljesen megmarad a diktatúrák keltette
utánérzés: mintha nem tűnt volna el a tegnap, hanem
beivódott volna a tájba, az agyagos cigányok furcsa
kunyhóiba, a Két Mészégető falaiba vagy a mellette fekvő
fodrászat székeibe. S a történetek idejének effajta
bizonytalanságát erősítik a szövegekben fellelhető
intertextuális utalások. Ilyen A csapott breton című
novella, melyben Poldi, a fodrász érdekes történetet mesél a
többieknek egy, a Belvárosban dolgozó kollégáról: "Majd
arról számolt be, hogy nem is olyan régen egy városi kolléga
sávot vágott valaki fejébe. Középen, nullásgéppel. Rá se
tudták fésülni a maradékot, mert nehezen engedelmeskedő,
sprőd haja volt." Az utalás egyértelmű: Bodor Ádám A
borbély című novellája kezd kibontakozni szemünk előtt,
s a szöveg a továbbiakban szinte felszólítja az olvasót: ha
nem hisz neki, hát olvasson utána. Surdukán kifejti, hogy
sohasem lehet tudni, mi van megírva, majd ezek után Poldi
szájából is elhangzik egy, az utalást jelző mondat: "–
Akkor jó. Mert ha ellenőrizni akar, tudok egy helyet – mondta
Poldi, és köpködött tovább." A fodrászatban elhangzó
párbeszédek kétértelműek: nemcsak a szereplők szólalnak
meg ezen a helyen, hanem maga a szerző is kiszól az olvasóhoz,
mintegy figyelmezteti az utalásra. A Bodor-szövegek hangulata,
jelenléte amúgy is jól érzékelhető Papp novelláiban, s
erre még inkább felhívja a figyelmet az a tény is, hogy maga
Bodor Ádám írta a könyv borítószövegét. Szerintem azonban
tévútra vezethet, ha csupán a Bodor-novellák felől
közelítjük Az éjfekete bozót írásait. T. Szabó
Levente a Látóban (2006/4.) megjelent recenziójában a
Bodor-próza "folytatásaként" olvassa ezeket a szövegeket,
viszont felmutat néhány alapvető különbséget is:
"Csakhogy ez a táj már nem az a táj, merthogy ez az idő nem
az az idő. Amíg Bodor szövegei egy statikus tájban
történnek, egymáshoz való viszonyuk ritkán eredményezett
érezhető időbeli elmozdulásokat, a Papp Sándor Zsigmond
történetfüzére úgy mond el időben egy lazán összefüggő
történetsort, hogy a szlamosodó tájat időben is
elmozdítja." Az összekapcsolódó történetek között
valóban felfedezhető időbeli elmozdulás, azonban ezt egy
térbeli mozgás is követi. Mégpedig olyan módon, hogy a
Papp-szövegek nemcsak a Bodor teremtette hagyományt követik,
hanem dialogikus viszonyba kerülnek Tar Sándor szövegeivel is.
Az előbb említett intertextus részeként kezelhetjük
Folyodán tiszteletes alakját is: "A tiszteletes, mint
mondják, nehezen állt kötélnek. Utálta az egész
gyülekezetet, az időjárást, az ízületeit tépő reumát,
meg hogy úgyis halotthoz hívják vagy keresztelni, mintha
bármelyikkel is szót lehetne érteni, különben mindenki
részeg, nem is feltétlenül attól, hogy iszik, mint a
gödény, hanem mert nem lehet másként elviselni ezt a helyet,
csak valami örökös kábasággal, hergelt
öntudatlansággal." S ahogyan Folyodán nem szerette a
kerületet, úgy Végső Márton tiszteletes (Tar Sándor: A
mi utcánk) sem a saját utcáját: "A pap csak napok
múlva értette meg, hogy itt gyakorlatilag mindenki részeg. [...]
A tiszteletes úr nem szerette ezt az utcát, sivár és szegény
volt, kopár, rendetlen, piszkos udvarokkal, legyekkel, bűzlő
trágyahalmok, klozetok ajtó nélkül, az új házak is ott
hivalkodnak egy-egy szemétdomb tetején, a legtöbb vakolatlan,
az ablakok berakva téglával, és senki sem jár templomba." S
ha már Végső Mártont megemlítettük, nem hagyhatjuk ki a
Misi presszót sem, melynek törzsközönsége meglehetősen
hasonló a Két Mészégetőéhez. A személyek, a helyek
hasonlóságán kívül feltétlenül rá kell mutatni arra, hogy
ahogyan Tar Sándor regényében a helyszín, a falu egy utcája
kinövi háttér szerepét, és a történetek
főszereplőjévé, egyszersmind a történeteket szervező
erővé válik, úgy Papp lazán kapcsolódó novelláiban is
előtérbe lép a kerület. S nem csupán főszereplő lesz,
hanem – ahogyan erre Vallasek Júlia is rámutat kritikájában
(Korunk, 2006/2.) – "ez a történetformáló erővel
felruházott, megelevenített helyszín kapcsolja össze laza
szerkezetű novellafüzérré" a történeteket. S amikor Az
éjfekete bozót novellái egyszerre olvassák Bodor és Tar
szövegeit, már nemcsak egy transzszilvanizmus utáni erdélyi
(urbánus) táj víziója tűnik fel a szemünk előtt, hanem
ehhez finoman illeszkedik a rendszerváltozás utáni
magyarországi vidék képe. Mert a kerület valójában egy
perem, a város elhagyott és elhanyagolt perifériája, ahonnan
lehetetlen a továbblépés, az elszakadás.
A Tar és Bodor szövegeivel létrejött
dialogikus viszony két dolgot is eredményez. Egyfelől egy
olyan fiktív tér létrehozására történik kísérlet, mely
az említett két szerző szövegei által kijelölt tér
metszéspontjában helyezkedik el, másfelől pedig érdemes
emlékezetünkbe idézni e szövegek referencialitását. Míg a
Bodor-szövegek szinte teljesen felszámolják a külső
világhoz való viszonyukat, addig Tar Sándor említett
regényében fontos a külvilágra való hivatkozás, és
felsejlik a rendszerváltozás utáni időszak. Papp
novelláskötetében elmozdulás történik a referencialitás
terén is, s a befogadó éppen ennek az elmozdulásnak lehet
szemtanúja. Jól érzékelhető módon alakul ki a saját,
gyakran érthetetlen törvények szerint működő fiktív
szövegvilág, melyben egyre inkább feltünedeznek a külső
valóság elemei: az ismert műsorvezető, Kudlik Juli alakja, a
dél-amerikai szappanoperák vagy adott esetben a magyar irodalom
klasszikusai.
A szövegekbe beszüremkedő referencialitás
pedig nemcsak a novellák idő- és térszerkezetére van
hatással, hanem pozicionálja is Papp Sándor Zsigmond
prózáját. A kettősség, a fiktív szövegvilág és a
referencialitás árnyalt, azonban már nem elhanyagolható
jelenléte jól jelzi, hogy ezek a novellák miként
létesítenek párbeszédet a hagyománnyal, melyet nem
leépíteni és megszüntetni kívánnak, hanem csupán
átalakítani és újraformálni. S még ha egy-egy szövegben a
hely erőteljes központba kerülése a cselekmény és az
esztétikai élvezet hátrányára válik is, a figurák
idegenségének ismerőssége, a terek felismerhetetlenül is
ismerős kuszasága és a cselekmény enigmáinak egyszerű
feloldásai élvezhető és elgondolkodtató olvasmánnyá teszik
Papp novelláskötetét.