![]() |
Szász László
Nevek, maszkok
(Esszé, beszély)
A nevünket is
véletlenül kaptuk – folytatta Ágnes. –
Nem tudjuk róla, mikor született, és hogyan jutott hozzá
valamelyik távoli ősünk. Semmit sem értünk a nevünkből,
a történetét sem ismerjük, mégis lelkendező hűséggel
viseljük,
eggyé válunk vele, tetszik nekünk, nevetségesen büszkék
vagyunk rá,
mintha mi találtuk volna ki egy ihletett, zseniális
pillanatunkban.
Az arc olyan, mint a név.
(Milan
Kundera: Halhatatlanság. Ford. Körtvélyessy Klára)
(Előhang)
Már két éve laktam és tanítottam
Nagyakácoson, de még mindig nem találtam a helyemet. Hazám,
az anyaország (nevezzük, ahogyan érezzük) mintegy idegenként
viszonyult hozzám. Hiába beszélt mindenki az én
anyanyelvemen, hiába szólítottak meg magyarul a plakátok és
feliratok, tévelyegtem a puszta homokjában, az alföldi emberek
között. Pedig nekem megadatott a sorstól akkoriban egy csaknem
európai lehetőség, valamiféle kétéltűség: még nem
kellett lemondanom a szülőföldről a hazáért; miközben itt
állást kaptam, tanítottam és képeztem magam, módom volt
valamicske szellemi értéket, tapasztalatot visszajuttatni az
enyéimnek, bizonyos hivatalos rendszerességgel. Így találtam
olyan kilátópontot, ahonnan nem a kisebbségi sorsba "a
sajátosság méltóságával" belezápultan, nem a gyakorta
panaszkodó erdélyi ember szemével érzékelhettem
Magyarországot és a "gőgös magyarokat": a
Kelet-Európára szakadt felemás szabadság nyomán betóduló
átlagerdélyieket, akik egyre mohóbbak lettek az anyagi
értékké fordítható szánalom bezsebelésében, őket is
tudtam már a kényszerűen önző átlagmagyar polgár szemével
látni – a világot még nem. A világegészről is volt jól
megrágott, az európai gondolkodáson iskolázott véleményem,
éppen csak a saját helyzetemet nem voltam képes alakítani a
gyarló hétköznapokban, az emberi kapcsolatokban.1
Az erdélyieknek éppolyan torz képük van a
magyarországiakról, mint amazoknak az "igazi
székelyekről". Az, hogy "Mész Pestre?", homogén
Magyarország-képzetet sugall Erdélyben, miközben egységes
Budapest-tudatuk csak a betelepülteknek van; az őspestiek, azok
ferencvárosiak, zuglóiak, a "nyolc kerületben" laknak. Az ország
pedig sok-sok belterjes kisvilág. A hatalmas és nekünk
mindenütt egyformán unalmas Alföld ezernyi, eltérő
hagyományú régióra bomlik, és a lakosság számára a
világot egy helységnek a szokás- és kapcsolatrendszere
jelenti. Személyiségeket, neveket és családfákat
évszázadokra visszamenőleg számon tartanak.
Mondom, több mint két éve laktam
Nagyakácoson, amikor a nevem miatt botrányos (filozófiai,
nietzschei értelemben botrányos) helyzetben találtam magam.
Azon túlmenően, hogy a román hatóságok soha nem tudták, mi
több, nem akarták helyesen írni, a nevem miatt ritkán
aláztak meg. A román fag szó bükkfát jelent, ezért
érthető, hogy nehezen állt rá a tolluk a magyaros
"Faág"-ra, amit ráadásul – családunk hagyománya
szerint – fágnak ejtünk, az Elődöt pedig sem
kiejteni, sem leírni nem tudták, ezért folyton Eugenra akartak
keresztelni. Nyelvtörténész legyen a talpán, aki
biztonsággal megfejti a szó eredetét! Nálunk, a családi
hagyományban úgy maradt fenn, hogy valamelyik ősünknél két
szó keveredett, "összefonódott" egy jegyző vagy pap
pennáján, a németre ütő "fád" (fade) meg a
magyar Ágas, amit meg is találtunk egy backamadarasi
jegyzőkönyv töredékében. Szerintem nincs kizárva a román fag
(bükkfa) és a magyar ág összekutyulása sem,
hiszen miért ne lehetett volna az Elődeim között
nemcsak szász vagy sváb, de akár román is. És persze el
tudom képzelni a legtriviálisabb magyarázatot is: valóban a
fa és annak ága nőtt össze családnévvé, és
egyszerűsödött a kiejtésben – de csakis a kiejtésben,
például a Gaál, a Soós mintájára – "fág"-gá...
Ezért oly ritka, de nem egyedülálló név, még
Magyarországon is akad belőle, miként mindjárt szó lesz
róla.
Jó két éve laktam hát Nagyakácoson, amikor
a helyi múzeum egy rendezvénye után az igazgató (egyébként
Erdélyért is rajongó néprajzos) ott marasztalt egy pohár bor
melletti beszélgetésre a helyi előkelőség körében. Nem
gúnyosan vagy ironikusan nevezem előkelőségnek. (A
kétértelműségeket valamiképpen idézőjelesen, a hangsúlyos
kifejezéseket dőlt betűsen igyekszem mondani. Persze nem
biztos, hogy az ember a hangjával képes mindent
érzékeltetni.) Az idegen, a más szemléletű "gyüttmönt"
fel sem tudja fogni, mekkora megtiszteltetés egy ilyen gesztus.
Erre akkor ébredtem rá, amikor – bizonyára példázat- és
tanulságképpen – eladomázták az egyszeri tanító esetét,
aki letelepült, és úgy vélte, meg is honosodott az alföldi
kisvárosban.
– Imre bátyám – szólt ez a tanító
valamely vita hevében egy tanácsi értekezleten a jegyzőhöz
–, most már csak megszívlelitek egy-egy jó ötletemet a
város érdekében, hiszen harminc éve élek itt, nemzedékek
sorát neveltem fel, mindenki ismer. Szóval már én is igazi
nagyakácosi polgárnak számítok, hogy úgy mondjam, valódi
cívisnek érzem magam...
– Törődj bele, Janikám – vágott vissza
a jegyző azzal a karcos nevetéssel, amely a felszínén tiszta
humor, az alján azonban ott feszeng valami vegyelemezhetetlen
sértés –, törődj bele, te itt már csak gyüttmönt
maradsz. A fiadat megszokták, tudomásul veszik, és ha
mindketten továbbra is jól viselitek magatokat, aztán a fiad
is tesz valami érdemlegeset a városért, talán az unokádat
nagyakácosinak fogják tekinteni.
A levéltáros mesélte ezt (többek ízes
közbeszólásokkal fűszerezték a jól ismert adomát), de
legjobban kacagott a múzeumigazgató, s mintegy felém hajló
engesztelésül hozzátette: – Azért a tréfát sem kell
halálosan komolyan venni, vagyunk itt néhányan, akik másutt
születtünk, de sokat tettünk ezért a városért. Lásd, én
huszonöt éve élek itt, ezt a múzeumot én hoztam ilyen
használható állapotba, én dolgoztam fel a város
történetének minden részletét hatszáz évre visszamenőleg,
mégis csak tiszteletbeli nagyakácosi polgárnak tekintenek.
Merthogy alig harminc kilométerrel odébb születtem.
Kezdtem megsejteni, hogy (a polgármestert
leszámítva, aki viszont presztízskérdésnek tekintette
részvételét a kulturális rendezvényeken, és a lakosság
minden csoportjával jó kapcsolatra törekedett) nem a város
hivatalos vezetői jöttek itt össze, hanem törzsökös –
nem, ez sem jó kifejezés, mert lám, betelepültek is vannak
köztük –, tehát inkább afféle lokálpatrióta, de
legalábbis a városért felelősséget érző értelmiségiek. A
hivatalnokok jönnek-mennek, a képviselőket a politikai
kurzusok leváltják, ez a helyi szellemi elit azonban valami
módon akkor is meghatározza a város életét, hangulatát, ha
a körébe tartozók nincsenek vezető pozícióban. Ebben a
körben élt még a régi, "úri Magyarország" íratlan
szokásjoga: fesztelenül, tegeződve beszélgettek, de azzal a
kölcsönös tisztelettel, amely méltányolja az életkorból
és életútból adódó különbségeket, az egyéni
teljesítmények fokozatait. Rangidős tehát nyilvánvalóan
Rácz Lajos bácsi volt, a maga nyolcvan évével. Kár, hogy ez
a nemzedék – az új, másfajta értékek térhódítása és
divatja miatt – nem képes modellé nemesedni, alig tud átadni
valamit különleges élettapasztalatából. Lajos bácsi a
Horthy-korszakban kezdte a lelkészi pályáját, becsülettel
ápolta gyülekezetét a szocializmus éveiben, megérte az
újabb rendszerváltást, és nem kellett egyebet tennie, mint
korábban bármikor: kis füzetekben továbbra is jelenteti meg
szerény kutatómunkája eredményeit; a helyi egyház
történetét, jelesebb személyiségeinek munkásságát tárja
fel. Hát ez a Lajos bácsi fordult hozzám, nagy
figyelmességgel.
– Ismered-e Kovács Jánost
Szekérpusztáról? Olyanszerű ember, mint te, még a homloka, a
járomcsontja is pont olyan profilból, mint a tied.
– Nem én, Lajos bátyám. Őszintén szólva
még Szekérpusztán sem jártam. Az a helyzet, hogy minden
időmet, energiámat igénybe veszi az új környezetben a
helytállás, felkészülni az órákra...
– Nahát! Pedig tősgyökeres szekérpusztai
család, de az egyik őse az 1600-as években Székelyföldről
vetődött ide...
Mi tagadás, meglepődtem, s nem tudtam,
bosszankodjam-e vagy nevessek a Lajos bácsi meglepődésén.
Kissé kajánul vágtam vissza.
– Drága Lajos bácsi, mondd meg őszintén,
tudod te, mit tett Marosvásárhelyen Borsos Tamás, Bernády
György, ki az a Papp Ferenc vagy Kovács György, akiből
nálunk kettő is volt, egy színész meg egy író?!
Most ő gondolkozott el, aztán a sokat
tapasztalt öregek nyűgös kedvességével, ösztönösen lelt
rá a megfelelő replikára.
– Nem tudom, nem ismerem őket, de te
mégiscsak itt élsz, és egy ilyen híres famíliáról, mint a
Kovács Jánoséké, illik tudni. Benn kell élni, teljes
valónkkal, hitünkkel és szellemünkkel abban a kisebb
pátriában, amely magáévá fogad bennünket, drága testvérem
– bukott ki belőle a nyugalmazott pap s a mondat, melyet,
gyanítom, valamikor szívesen rebegett el a szószékről.
– Meg is teszek mindent, hogy méltó legyek
hozzá – próbáltam lezárni a lassan groteszkké váló
helyzetet, magam sem tudom, humoros vagy patetikus felhanggal-e.
Lajos bácsi mindenesetre elégedett lehetett a dramaturgiai
zárlattal, mert kedves engesztelésül mindjárt hozzátette:
– Nahát. Azért te is becsületes, derék
ember vagy. – És eleven, klasszikus retorikai fordulattal
személyem közvetett, a méltóbbaktól fényt kapó
dicséretével folytatta. – Mit gondolsz, meghívtunk volna
téged ide, a mi újraéledett református iskolánkba, a
megalakult professzorátus tagjai közé, ha nem volnál
teljességgel méltó arra őseid, a Faág dinasztia, de
legfőképpen a mi Faág Károlyunk által, aki ugyan – de
hozzád hasonlóképpen – Erdélyből származott, ám
professzorként és prédikátorként egyaránt halhatatlanul
beírta nevét városunk nagy aranykönyvébe, majd igen
jelentős országos egyházi és politikai pályát futott be, s
ezáltal jogot és precedenst teremtett, hogy bármely
dicséretes utódja kövesse őt Nagyakácoson, akár a
katedrán, akár a szószéken?
Orátori nyelvezetével legalább
száz-százötven évet lendült vissza az időben. Így akarom
mondani: lendült, nem bukott vagy csúszott, mert mintha valami
jótékony varázslattal visszaforgatta volna az idő kerekét, a
múzeumi szobában hirtelen mi, élő, beszélő, szuszogó
emberek voltunk az anakronizmus, a biedermeier bútorok a korhű,
19. századi valóság, a portrék ismerősökként néztek le
ránk a falakról, Eötvös József és Kemény Zsigmond között
Faág Károly hamiskásan rám kacsintott. A patetikus körmondat
után csönd támadt körülöttünk, s ahogyan ezek a derűs
emberek hirtelen elkomolyodtak, zavartan pillangattak egymásra,
Lajos bácsira, hogy úgy mondjam, visszatartott
fejcsóválással, majd kérdő tekintettel, hosszasabban a
múzeumigazgatóra, végül – szinte kimondhatatlanul hosszú
ideig – maguk elé, az asztalra meredtek: hát abból meg
kellett értenem, hogy valami nagy-nagy félreértés,
pontosabban a félreértés megvilágosodási pillanatának
vagyok tanúja. Sosem fogom megtudni a teljes valóságot, de –
a félre- és összevillanó szemekből – az a benyomásom
alakult ki, hogy ez a kedves társaság egyszer csak alkalmas
pedagógusok után kezdett kutakodni az új iskola számára,
ki-ki a maga területén, és a levéltáros, a nyugalmazott
lelkész meg a – velem ma már különösen rokonszenvező –
muzeológus a 19. századi helyi nagyságok leszármazottai után
nyomozva bukkant, bizonyára mások mellett, reám is, mint a
püspök vélt leszármazottjára. (Volt egy rövid időszak a
nyolcvanas–kilencvenes évek fordulóján, amikor a
magyarországi értelmiség őszintének látszó
érdeklődéssel fordult Erdély felé. A váratlanul ránk tört
sajtószabadságot kihasználva akkoriban magam is írtam
néhány kis dolgozatot a romániai magyar nyelvű oktatás
lehetetlen helyzetéről, melyeket idézett vagy újraközölt az
anyaországi sajtó. Talán ily módon találkozhatott a nevemmel
valaki a nagyakácosi vezető értelmiségiek közül.)
– Elnézést kell kérnem, de nem vagyok
"sem rokona, sem ismerőse", csupán csodálója ennek a
jeles személyiségnek...
Irsai, a muzeológus oldotta meg a helyzetet:
– Hát, öregem, akkor ettől a pillanattól
kezdve felnőtté válhatsz. Legalább az Elődeidért
már nem kell felelősséget vállalnod, csupán az utódaidért.
Így lettem én, szinte véletlenül,
félig-meddig elfogadott nagyakácosi lakos, kettős kötődésű
magyar polgár, és ebbéli mineműségemben, bizonyos
nagyképűséggel, feljogosítva éreztem magam nagy terveknek ha
nem is kivitelezésére, de legalább a felvetésére.
1.
Ebben az időben az a vélemény
uralkodott, hogy Magyarországon az erdélyiek összetartanak,
afféle külön kasztot alkotnak a magyarságon belül, holott
csak a buta kényszer teremtette ezt a látszatot. Mi, erdélyiek
a kilencvenes években majdnem olyan idegennek éreztük magunkat
Magyarországon, mint a hamarosan beáramló távol-keletiek.
Óvakodtunk, nehogy murokkal, paszullyal, jösztökkel,
téves gesztusokkal, rossz megjegyzésekkel eláruljuk
idegenségünket, s emiatt a többségi magyarság körében
állandó, görcsös bizonyítási kényszerben éltünk. Ebből
következett, hogy teljesen feloldódni csak egymás között
tudtunk, még akkor is, ha alkatilag, intellektuálisan,
szakmailag egyébként végletesen különböző emberek
kerültek így össze. Furcsa mód a hatóságok jóhiszeműen, a
"támogassuk szegény erdélyieket" gesztusával
rájátszottak az elkülönülésünkre, így – ha éltünk
vele – jócskán adódott alkalom találkozásokra,
ismerkedésre. Nem részletezem ezeket a félig baráti, félig
hivatalos összejöveteleket: szociológiai, antropológiai
tanulmányt kellene írni a különös sorsokról, helyzetekről
– alkalmatlan vagyok rá. Csupán egy furcsa tapasztalatomat
idézem föl. Régi, széles ismeretségi körömből sokakkal
összefutottam, s beszélgetés közben legtöbbször előkerült
a névjegykártya, ami – felfogásom szerint – meghittebb
körben a kapcsolatot nem újraéleszti, erősíti, hanem
hidegíti. És nem is az lepett meg, hogy a sok előkelő,
angolos hangzású és számomra érthetetlen foglalkozás
között a legszerényebb a humán manager volt, hanem a
nevek! A nevek, melyeknek egy része bejárati ajtókról,
levélváltásból, aláírásból, osztálynaplóból, kisebb
része a sajtóból is kedves, jó ismerősöm, a nevek mintha
nem volnának azonosak önmagukkal. Mintha a betűk fellázadtak
volna bennük: elcsúsztak, helyet cseréltek, némelyik eltűnt,
elillant, s más somfordált a helyébe. Zavarba jöttem
ilyenkor, mert tapasztalatom szerint a név változásával a
személy is alakul, s vagy én nem értem a köröttem fortyogó
világot, vagy az ismerőseim változtak meg alig
észrevehetően. Konc barátom kártyáján Koncz ékeskedett,
Döncziből Dönczy, Gálból Gaál, Brátból Baráth,
Ferencziből Ferenczy, Györfiből Györffy, Gogániból Gógány
lett, hogy nem győztem kapkodni s vakarni a fejem.
Leginkább Horváth Szabó István nevű
barátomon csodálkoztam. Boldogult egyetemi éveinkben,
Kolozsváron (olykor, ha éppen engedélyezték a nyolcágyas
szobákban két-három magyar fiú együttlétét) szobatársak,
s ennél több, igazi barátok voltunk. Azért merem ezt még
most is állítani, mert ha a barátságnak lehetséges mélyebb,
elvekbe, eszmékbe fúródó gyökere, akkor bennünket valami
efféle tartott össze. Nyírő vagy Tamási mintájára mi is
virtusból törekedtünk a sajtóbeli nyilvános megszólalásra,
hasonló ambícióval, kevesebb tálentommal. Horváth Szabó azt
a keskeny ösvényt, mely a csonka erdélyi kultúra felé vezet,
a műkedvelő színházban találta meg, előbb
színjátszóként, később a műkedvelő színjátszás
kritikusaként. Majd ez úton "betört" a nagy lapokhoz
"igazi" kritikusként, s mi, nemzedéktársai vártuk tőle,
hogy elevenbe szúró észrevételeivel, játékos-szellemes
stílusával az esztétairodalom élvonalába küzdi fel magát.
Tulajdonképpen tisztességgel végigjárta az "erdélyiség
iskoláját", akár szó szerint is. Több mint tíz évig
tapodta, ha nem is szíve szerinti odaadással, a néptanító
rögös útját, mikor melyik faluba hajította a hatalom,
Kolozsvárról ingázott, közben írogatta a színikritikáit,
de éreznie kellett, hogy egyre távolabb sodródik attól a
művészvilágtól, ahova vágyik. Nem is emiatt csodálkozom
rajta. Mindannyian tudjuk: ha az ember hosszú-hosszú évekig
mindent megtesz, ami erejéből és tehetségéből telik, az ajtók
pedig sorra becsukódnak előtte, van erkölcsi alapja másutt
keresni boldogulását. Horváth Szabó a nyolcvanas évek
közepére összeügyeskedett néhány jó magyarországi
kapcsolatot meg egy formális házasságot, és nagy lendülettel
kezdett új életet az anyaországban. Kapcsolati tőkéjét
azonban nem régi szenvedélye, a színház felé mozgatta meg,
hanem a puszta boldogulás érdekében. A kilencvenes évek
elején, amikor hosszú idő után találkoztam vele, volt már
biztosítási ügynök, valami ismeretlen alapítvány balkáni
megbízottja, senki által nem olvasott díszkiadványoknak
készített interjúkat különböző budapesti konzulátusok
képviselőivel. Csupa obskúrus, de jól jövedelmező munka, s
minden újabb megbízatásakor más-más nevet viselt: Erdélyi
Horváth, Erdei, Müller, Tanner. Az évszázad végén egy
rövid életű revolverlap frontembereként találkoztam vele.
– Ha keresel, Horkát kérd a telefonhoz, csak így ismernek.
– Néhány lapszámot átfutottam: a Horkával jegyzett cikkek
mindig híres emberek szennyesében s a szarban kotorásztak. A
szennylap hamarosan megszűnt vagy átalakult, felszívódott
valami más minőségbe, Horkának pedig nyoma veszett.
Utoljára, 2000-ben, egy levelezőlapot kaptam tőle, a rá
jellemző örökifjú élccel: "Egy szőke csajkával a
távozás hímvesszős mezejére léptem, Kanadába. Az egész
életen át tartó tanulás útját választottam. A hit(tan) az,
amiért és amiből élni érdemes... Megyek hittérítőnek,
túl az Ó(peren)ceánián! – Ölelem a hűséges keresztény
néptanítókat, Erdélyi Horváth-Horka Szabó Müller Tanner,
Conrad." Annyira cinikus szöveg, hogy kell legyen benne az
őszinteségnek és igazságnak valami maradványa.
2.
Nehézkesen közelítek a témámhoz,
kerülgetem, mint Horváth Szabó a világot és az igazságot, s
ennek a körülményességnek nem csak a tapasztalatlanság az
oka. (Hogyan is kell, általában, átadni, másoknak
közvetíteni valamely személyes, de remélhetőleg az egyénen
túlmutató tapasztalatot? Hát bizonyára az egész a
személyes hangtól meg azáltal lesz hiteles, ha a
jelentéktelen részletek, melyekből összeáll, meggyőzően
igazak.) Mégis egy újabb kis kitérőt kell tennem arról a
nagy volumenű tervemről, szándékom szerint a világpolitikát
megmozgató elképzelésemről, amely miatt egy időben kezdtem
eljárni az úgynevezett erdélyi találkozókra. Előbb csak
szűkebb, baráti társaságokban, félig tréfásan adtam elő,
aztán egy nagy, sok száz résztvevőt megmozgató,
kongresszusra emlékeztető rendezvényen (ahol is a szónokok
mélységes együttérzésükről biztosították közös
szülőföldünkön helytálló, távol lévő erdélyi
testvéreinket, majd fájdalmas szívvel kezdtek annak
megvitatásába, hogy következő nagy találkozónkat – az
esemény jelentőségéhez és a hozzá kapcsolódó szilveszteri
ünnepséghez mégiscsak méltóbb módon – Bécs, avagy
Burgenland valamely divatos hoteljében szervezzük meg): végre
a széles nyilvánosság előtt is megpróbálkoztam.
– Kedves barátaim! Egyetlen olyan személy
sincs közöttünk, legalábbis én egyetleneggyel sem
találkoztam, aki azt állította volna, hogy pusztán önző,
önös, személyes érdek, anyagi haszonlesés vezérelte volna
cselekedetében, amikor áttelepült Magyarországra.
Az általános tetszés zümmögése kísérte
szavaimat: – Úgy bizony! Mindannyian szenvedtünk eleget. –
A hangerőt csak az növelte kissé, hogy az emberekben
feltörtek a sérelmek, s némelyek, mint ez a ritka
találkozások alkalmával történni szokott, szomszédjuknak
azonnal, félhangosan mesélni kezdték régi keserveiket.
Csupán néhányan sziszegték kifogásukat: – Nem
áttelepültünk, hanem hazánkba tértünk! – De a levezető
elnök, korábban ismert nagyváradi ügyvéd, határozott
beavatkozással csendet teremtett. Én pedig ecseteltem az
erdélyi ember szülőföldjéhez, nemzetéhez való végtelen
ragaszkodását, példákat hoztam fel gazdag múltunkból a
helytállásra, a közönség biztató egyetértése és
együttérzése kíséretében. Majd fokozatosan úgy
fordítottam a példákat, hogy kiemelkedjenek azok a
személyiségek, akik külföldön szerzett szellemi és anyagi
tőkéjüket, mondhatni, visszaforgatták Erdélybe,
visszatértek, és a szülőföld gyarapodásának áldoztak,
Misztótfalusi Kis Miklóstól és Apáczaitól kezdve Balázs
Ferencen át Kuncz Aladárig és Kós Károlyig. Olykor gyanakvó
csend meg óvatos közbeszólások követték épületes
szavaimat: – Igen, de ők magyar világba tértek vissza. –
Megjegyeztem, hogy ez utóbbiak bizony önként választották a
nehezebbjét, tudniillik a Trianon utáni, vagyis a Románia
fennhatósága alá került Erdélybe tértek vissza, példájuk,
hatalmas lendületű munkásságuk és kitartásuk pedig
hihetetlen megtartó erőt jelentett a kétségbeesett lakosság
számára. Nem akartam észrevenni a morgássá erősödő
mocorgást, ügyesnek, okosnak és diplomatikusnak éreztem
magam, az érzelminek szánt előkészítés után kivágtam az
utolsó, a legnagyobb adut, mint Kossuth a haderő
megajánlásakor.
– Drága barátaim, erdélyi testvéreim! A
történelem olyan helyzetet teremtett, amiben néhány évvel
ezelőtt még reménykedni sem mertünk, ami megváltoztathatja
otthon, Erdélyben helytálló magyar testvéreink s legfőképp
a felnövő nemzedék életét...
A pisszenéstelen csöndet hirtelen bátor
kiáltások törték meg:
– Úgy van, követeljük vissza a jogtalan
bitorlóktól s a nagyhatalmaktól Erdélyt! – Többen
skandálni kezdték: – Visz-sza Er-délyt! Visz-sza Er-délyt!
– Nem, nem, barátaim, félreértettetek, én
nem így gondoltam...
Ekkor már kezdett elszabadulni a forradalmi,
bátor népharag, részben a román vezetők, a nagyhatalmak és
az egész igazságtalan világ ellen, részben – ekkora
indulatok felkorbácsolására érdemtelen, kicsiny –
személyem ellen. Ismét az elnöknek kellett közbeavatkoznia.
Minden lappangó szónoki készségemet összeszedtem, hogy a
magam kossuthi, illetve inkább Széchenyi-nagyságrendű tervét
előadhassam, és győzelemre, vagyis a meggyőzés felé
vezessem.
– Hölgyeim és uraim, amint erre rámutatni
igyekszem, olyan rendkívüli helyzet állt elő, hogy
mindannyian, akik itt vagyunk, részesei lehetünk egy katartikus
változásnak nemzetünk életében, mégpedig oly módon, hogy
nem szükséges véres háborúkba bonyolódnunk (hiszen népünk
úgyis annyi értelmetlen véráldozatot hozott már az utóbbi
száz évben), de még csak különösebb anyagi áldozatot sem
követel tőlünk. Sőt...
Újból magam felé térítettem a figyelmet,
igazolta a várakozó csönd.
– Önök mindannyian nagy anyagi és
erkölcsi áldozatot hoztak már akkor, amikor vállalták az
át-, illetve hazatelepüléssel járó kálváriát. –
Felzúgó, heves bólogatás. – Az önök többsége otthagyta,
engedjék meg, hogy így mondjam: otthon hagyta, idegeneknek, a
házát, lakását, de barátait, szeretteit is, azt az érzést,
amit mégiscsak szülőföldnek nevezünk, a dombokat, hegyeket,
patakokat és folyókat, melyek életünket jelentették, az
utánozhatatlan naplementét és a fenyvesek illatát... –
Sóhajok zuhognak, szipogás is belevegyül. Most már az enyéim
vagytok, gondoltam.2
– Most tehát visszaszerezhetnők erkölcsi
és gazdasági értékeinket, melyektől a román kommunista
diktatúra fosztott volt meg, és egyben történelmi tettet
hajthatnánk végre, örök dicsőséget szerezvén Erdély
minden magyarjai számára. Csupán ... – kis szünetet
tartottam, mert éreztem, hogy most magammal ragadtam őket –,
csupán az aláírásunkba kerülne...
– Hölgyeim és uraim, barátaim és
testvéreim, javasolom tehát, hogy ezennel fogalmazzunk meg egy
közös nyilatkozatot, miszerint mi, jelenlévők és valamennyi
romániai magyar állampolgár, aki a Ceaułescu-érában
elmenekülni kényszerült, visszatelepülni óhajtunk
szülőföldünkre, elhagyott házunkba, hajlékunkba. Ezért
minden elvett ingó és ingatlan tulajdonunkat
visszaigényeljük, valamint végzettségünknek és
képességeinknek megfelelő állást követelünk a szülőföldünkön,
nem az ország megközelíthetetlen büntetőtelepein; s
ezzel nemcsak jogainkat követeljük, de azt is bizonyítani
óhajtjuk, hogy hiszünk az új román kormány ígéreteiben,
bízunk az ország demokratikus fejlődésében, és hogy mi,
romániai magyarok nem ellenségei vagyunk, de alakítói
lehetnénk ennek a fejlődésnek.
Ma már bevallhatom, a többség ujjongó
egyetértésére számítottam, háborgó közbekiáltásokra nem
voltam felkészülve; szerencsére volt még egy adum.
– Képzeljék el, kérem, ha
száz-százötvenezer, Erdélyből eltávozott magyar,
Magyarországról, de a világ egyéb részeiből is, egy ilyen
nyilatkozattal, egy ilyen hatalmas ténnyel hívná fel magára a
figyelmet! Természetesen nemcsak a román kormánynak, de az
ENSZ-hez és a világpolitika csinálóihoz juttatnók el az
okmányt, mellyel most bizonyítanók, hogy megkerülhetetlen
tényezői vagyunk ennek a világpolitikának! Felérne Trianon
békés rehabilitációjával, egy ilyen spontán népmozgalom
csupán Izrael állam megalakulásának jelentőségéhez volna
mérhető! – Az erősödő zúgolódásra megemeltem a hangom,
mert az is van nekem, ha kell, s majdnem üvöltöttem: – Még
egy kis türelmet és figyelmet kérek, ha önök valóban
felelősséget éreznek nemzetünk iránt!
És amint elcsöndesedtek, olyan suttogóra
fogtam a hangom, hogy sisteregjen az aulában.
– Négyszemközt mondom önöknek
(felmorajló, csaknem hálás nevetés), gondoltam arra, hogy
első hallásra nem mindenki képes azonosulni ezzel a
túlságosan súlyos vállalkozással, teherrel és
felelősséggel, de hát ebben a baráti együttlétben, egymás
között halkan mondom a lényeget, ki ne szivárogjon e falak
közül: ahogyan ismerjük a mindenkori román kormányt, ha
megjátssza is a világ előtt a jó atyus szerepét, soha nem
tenne eleget a követelésünknek. Mindannyian tudjuk, számtalan
alapos oka van erre. Aki tehát úgy érzi, hogy kockázatos
volna nevét, aláírását adni egy efféle visszatelepülési
igényhez, mivel megtalálta már számításait új hazájában;
árnyaltabban fogalmazva, nehogy bárkit is megsértsek: aki úgy
érzi, így és itt, avagy más országban tud többet tenni az
erdélyi magyarság ügyéért, amely üggyel ma valamennyi
jelenlévő szíve minden melegségével egyetértett; szóval ha
valaki attól tart, hogy aláírásával igazolt követelése
esetleg megvalósulhat, és ezért esetleg kénytelen volna majd
hazatérni szeretett és olyannyira vágyott szülőföldjére,
hát azt meg kell nyugtatnom: a román állam soha egy magyart
sem fog hazahívni! A célunkat mégis elérjük, mert
felhívjuk a világ figyelmét arra, hogy van itt Európában egy
békés kis nemzetrész, amely szorgalmáért és
bátorságáért, hűségéért és kitartásáért
megérdemelné, hogy teljes jogú polgár legyen ősi lakhelyén.3
Éreztem, hogy itt le kell zárnom
hozzászólásomat. A közönségnek, a tömegnek valamely
közismert és hatalommal is bíró tekintélyre van szüksége
ahhoz, hogy létkérdésekben spontán, szabad és szuverén
döntést hozzon. A levezető elnök, az ismert jogász vette
magához a szót, miután ügyvezető társaival néhány percig
halkan tanácskozott. Róla mindenki tudta vagy sejtette, több
évtizedes tapasztalata van értekezletek levezetésében. Most
azt kellett gyorsan eldönteni: szünetet rendel-e el, és ezzel
megfontolás tárgyává teszi javaslatomat, vagy készen áll az
azonnali véleménynyilvánításra. Arra juthatott: ha szünetet
tart, azalatt a közhangulat ezerfelé osztódhat, valami
kiszivároghat a sajtóba, és helyrehozhatatlan folyamatok
indulhatnak el. Röviden és azonnal kellett tehát határoznia.
Felállt, megköszörülte a torkát, köszönetet mondott
valamennyi hozzászólónak, sikeresnek nyilvánította a nagy
találkozót, és javasolta, hogy ezentúl minden év
szeptemberében tartsuk meg, ugyanezzel az
összetartozás-tudattal, a Külföldön Élő Erdélyi Magyarok
Világtalálkozóját (KÉEMVT). "Köszönet a magyar
kormánynak és a támogató intézményeknek, és kérem,
fogyasszuk el a szomszéd teremben feltálalt szendvicseket, a
Macro-PIM cég kedves ajándékát."
Az előbbi kis intermezzo afféle szervetlen
kitérő volt, a világmindenségben legfönnebb számomra
fontos. De tanúsítani akarom, nem a nagybetűs Utókor, csak
mondjuk a jövendő unokáim előtt, hogy én is megpróbáltam
tenni valamit, a napi megélhetési feladatokon túl. Bizonyára
látható: próbáltam közösségekhez csatlakozni, vállalni a
rám eső részt.
3.
Voltak azonban, voltak bizony,
külföldön is jegyzett súlyos egyéniségei a Magyarországra
áttelepült erdélyi magyarságnak, bár némelyek neve azóta
elhomályosult a média által megcsinált sztárpolitikusok
színes forgatagában. Közülük is Dávid Péter magaslott ki
mint az erdélyi magyarság ügyének egyik leghatásosabb
szószólója. S nekem ha nem is barátom, de régi ismerősöm
abból az időből, amikor Romániában még nem rostálták meg
és szórták szanaszéjjel a magyar értelmiséget.
Munkássága nyitott könyv volt ország-világ
előtt, hiszen süvölvény korától szólt ő a
nyilvánossághoz, ha kellett, versben, ha nem versben,
regényben, ha nem regényben, akkor publicistaként, ha nem
írásban, akkor szóban a rádió és televízió hullámain, s
ha éppen nem szólt személyesen, hát mások emlegették,
idézték súlyos szavait. Aki nem emlékezne rá: Dávid Péter
költőként kezdte pályáját a "fényes szellők"
korszakában, de mindig helytállt: a nagy politikai
irányváltások, sőt a legkeményebb diktatúra idején is
vállalta valamely romániai magyar kulturális intézmény
vezetését. Ami pályáját, tevékenységét és
személyiségét szerves egységbe fogja össze korszakokon és
országhatárokon át, az a hangnem, a hatvanas évektől máig
érvényes, egyenletesen sugárzó, lírai hevülettől áthatott
őszinte hang. Kezemben tartom egy nyilatkozatát, íme, még
1980-ban is, a bekeményedett diktatúra éveiben, bátran mert
szólni: "Valami infantilis illúziónak vagyok a rabja: egy
hatalmas csapat tagjai, együtt dolgozunk megszállottan és
összehangoltan a közös cél érdekében, társadalmunk még
jobbá, jövőnk még szebbé tétele ügyében... Az én
életemnek az ad tartalmat, hogy mindig másoknak hasznára
akarok lenni, a közösségért cselekvés ösztöne a
génjeimben van: szocialista társadalmunkat és nemzetiségemet
szolgálom, ez horgonyom, antennám, célom és eszközöm is!"
Hát nem a közösség ügyéért megfogalmazott legszebb
hitvallás lírája ez?
A nyolcvanas évek elején, amikor Romániában
mindannyiunkra ránk köszöntött a szellemi, erkölcsi és
anyagi nyomor, Dávid Péter lesodródott valamiként a zárt
politikai hatalom csúcsairól (ahol őszintén vállalhatta a
közösségi felelősséget), egyszerű szerkesztői állásokba
kényszerült, és ekkor hirtelen megromlott az egészsége.
Külföldi gyógykezelés céljából kért hát néhány hétre
útlevelet, állapota azonban nem javult, így kénytelen volt
folyton-folyvást hosszabbítani magyarországi tartózkodási
engedélyét. Hogy kezelése költségeit fedezze, megélhetés
után kellett néznie, és mi máshoz folyamodhatott, mint
elementáris tehetségéhez. Rövidesen teleírta a
magyarországi lapokat, állandó rovatai voltak, és egy év
múlva a legszínesebb tollú és legtermékenyebb publicisták
közé számított. Zsurnaliszta zsenialitását az utókornak
kell majd megfejtenie: oly módon tudott színesen,
olvasmányosan, élvezetes stílusban napi legalább egy, de
akár két-három cikket, tárcát, jegyzetet, krokit megírni,
hogy soha senkit meg nem bántott. Egyfelől a magyar kisebbség
egyik leghitelesebb képviselőjének, a román politika
szakértőjének tekintették, másfelől a kései
Ceaułescu-éra diplomatái általa is kerestek kapcsolatokat a
külföld felé. Olyan tünemény volt ő a nagy
rendszerváltások első éveiben, hogy fényéből az is
energiákat nyert, aki a társaságába kerülhetett.
Nagyon felkészültem a találkozásra, mint
egy jó riporter, az igazmondás bajnoka...
– Péter bátyám, tudod, hogy Erdélyben egy
élő mítosz voltál... – Mély lélegzetet vettem, hogy
merjem kimondani: – ...És okos, ügyes, csendes
eltávozásoddal ezt a mítoszt, a nemzeti közösségért való
példázatos helytállás mítoszát romboltad le. Legalább
másfél millió ember veszítette el a hitét a kitartás
értelmében, és általad és miattad is felgyorsult a
kitelepülés pánikja. Nem személyes véleményt mondok, hanem
akkori keserű beszélgetésekből idézek: "Ha a magyar
vezetőink elmenekülnek, mi, átlagemberek minek játsszuk a
mártírt, miért áldozzuk fel a jövőnket?"
Az a tévéből ismert kedves, megnyerő
mosoly, a bársonyos hang, mely nemcsak a fülbe, de a szívbe is
beveszi magát.
– Nem te vagy az első, s nem is leszel az
utolsó, aki ezeket a fejemre olvassa. Kívülről nézve azt a
pár magyar embert Romániában, aki a hatalommal érintkezett,
ma már könnyű bírálni, tücsköt-bogarat rájuk kiabálni:
"Ti is a hatalom részesei voltatok! Bűnösök vagytok!
Máglyára!" – Rám nézett őszinte, apró, barna szemével.
– Szerettem volna látni, hányan vállalják a megkövezők
közül azt a kockázatot vagy – ki merem mondani –
szenvedést, hogy kéthetente vagy havonta kötelező módon
megjelenjenek a Kárpátok Géniuszának színe előtt, bár
többnyire nem is fenséges személye előtt, hanem legbensőbb
kabinetjében, ahol vagy egy bizalmi emberével, vagy a puszta
hangjával kell tárgyalni. Ilyen helyzetben képviseld a tieid,
egy kétmilliós nemzeti kisebbség érdekeit, mentsed a még fel
nem számolt intézmények maradékát, dicsérd a császárt
azért, hogy kevesebb pór pusztuljon, s a te saját fejed is a
helyén maradjon. Nem tagadom, én mindig gyenge idegzetű, rossz
egészségű ember voltam, nekem minden ilyen jelenés-jelentés:
gyomorgörcs előtte egy héttel s utána hét napig, vagyis már
egy folyamatos gyomorgörcs volt az életem. Nos, így nézett ki
belülről az én hatalmam, lévén puszta és állandó lázas
közösségszolgálat! Ki vállalta volna ezt az áldozatot? Te
például miért nem vállaltad? – kérdezte minden támadó
él nélkül, szinte behízelgő hangon. Egy pillanatra
meghökkentem.
– Mert közelébe sem kerültem a hatalomnak.
Mert a "népszolgálatból" nem a kiválasztott kevesek
színpadi széptevését, hanem magát a láthatatlan
szolgálatot választottam. S mert, belátom, teljesen
alkalmatlan is voltam ilyen bonyolult szerepalakításra...
– Na látod. Így azért könnyebb volt. A
legkeményebb időszakban, amikor a teljes nemzeti kisebbség
léte forgott veszélyben, a magyar értelmiség színe-java
begubózott, félrehúzódott mindenféle isten háta mögötti
helyekre, csak hogy mentse a bőrét, s ne kelljen felelősséget
vállalnia. Miközben mi, néhányan valóban a bőrünket
vittük vásárra a nemzetért, az egészségünket, az
életünket veszélyeztettük. Hogy lássa a világ, valaki még
ki mer állni az ügyért, valaki még képes megszólalni a
sajtóban.
– Érdekes álláspont – dünnyögtem. Az
érvelés súlya alatt valóban alig tudtam megszólalni. – Azt
hiszem, jobb lett volna, ha nem képviseltek bennünket sehol, s
ha nem csináljátok azokat a lapokat, melyekben dicshimnuszok
zengtek legzseniálisabb vezetőnkről, aki oly boldoggá tette
életünket a rettegésben és a lágerben...
Szurkáltuk egymást keményen s
játékosabban, váltakozva, és azt hiszem, így ment volna még
jó ideig, ha Dávid Péterben nem kerekedik felül az örök,
jó szándékú diplomata, aki minden hozzá fordulónak
felajánlja segítségét, akkor is, ha nem kérik.
– Neked az a legnagyobb bajod, hogy itt
sem találod a helyed.
– Talán igaz – dörmögtem.
Megveregette a vállam. Nagyon emberségesen,
majdnem barátian érintett.
– Ajánlok valamit... Meg fogsz
lepődni: változtasd meg a neved! Mindjárt másképp fogod
érezni magad, mert másként néznek rád a környezetedben, de
még távolabb is rád figyelnének. Te publikáló ember
voltál, és ezzel a hozott névvel nem vesznek észre.
Figyeld meg azokat az Erdélyből települt ismerőseinket, akik
itt valamit elértek...
– Megfigyeltem...
– ...Mind változtattak a nevükön.
– Tényleg.
– Csak egy példát hozok fel. Furulyás
Andrást otthon ki tartotta számon? Sehol nem közölték a
verseit, novelláit, egy semmi kis vidéki lapocskánál volt
korrektor, néha írt egy-egy vezércikket. Itt másfél évig
kódorgott a szerkesztőségek körül, szóba sem álltak vele.
Amíg el nem magyaráztam neki is ugyanezt. És most nézd meg:
Hidegszamossy Furulyás Endre (az akusztikája is kellemes, mi?)
az ország egyik nagy reklámújságjának
főszerkesztő-helyettese.
– Pusztán az új neve miatt?
– Ne légy ostoba. – Ismét megérintette a
karom.
– Nem értem. Mitől lesznek az emberek
különbek, mitől lennék én különb a nevem
megváltoztatásával? Szóval ne írjak semmit, se jót, se
rosszat, csak tegyem le egy megfelelő helyen a
névjegykártyámat az új nevemmel, mondjuk, Marosvölgyi
Faághy B. Előd, és hipp-hopp, máris főszerkesztő-helyettes
vagyok?
Elnevette magát.
– Játszod a dühös és dörzsölt cinikust,
de már majdnem az is vagy.
– Te mégsem változtattad meg a neved, pedig
hát...
– Igen, igen, kimondhatod. Pedig elég
hétköznapi nevem van. Csakhogy én, nem akarok szerénytelen
lenni, hoztam a nevemmel a személyes múltamat, ami a
munkásságom, és a családom múltját, amely jelképesen, de
egy kis jóindulattal valóságosan is két nagy Dávidig
vezethető vissza, és én ezt nem titkoltam, kis tárcákban a
világ elé tártam. Az egyik ama nagy, a bibliai
országalapító király, hiszen az ő leszármazottjának
érezheti magát, az ő vérét és lelkét hordozhatja magában
mindenki, kinek családjában bárki is átélte a zsidóság
örök nagy szenvedésének traumáját. A másik a legnagyobb
erdélyi és magyar egyházalapító, Dávid Ferenc, aki a maga
személyében a magyarság történelmi szenvedéseinek
stációit járta be, katolikus plébánosból lévén reformata
lutheránus, majd kálvinista, utóbb antitrinitárius
igehirdető, hogy végül rövidre zárja a kört az
ősvalláshoz visszatérő székely szombatosok közt,
eszméiért a várfogságot és halált is vállalván. Ők az
én két nagy családfám, hozzájuk képest semmilyen név nem
lehet méltó vagy méltatlan, csupán a viselője legyen
alkalmas utód. Ott szakítottuk félbe, hogy... Te publikáló
ember vagy, ha keveset közölsz is, mert elsősorban
pedagógusnak vallod magad. De egy-két írásodat a nagy
események hevületében itt is átvették.
– Nem is túl jó, nem is maradandó írások
azok...
– Bizonyára nem – mondta, cseppet sem
udvariaskodott. – Mégis ezeket kell főszerkesztők és
intézményvezetők orra alá nyomni, nem a komoly, unalmas
tanulmányaidat, mert azokat senki sem olvassa el. A mostani
neved nem azért nem jó, mert rossz, hanem azért kell egy új
név, hogy legyen mit mihez viszonyítani, hogy lássák, képes
vagy alkalmazkodni és – ha a helyzet úgy követeli meg –
régi személyiséged egy részét vagy akár egészét feladni
valami másért, jobbért, amiről még senki nem tudja
megmondani, milyen legyen, csupán azt, hogy másabb és
rugalmasabb az eddiginél, tehát megfelel az új idők
bizonytalan elvárásainak.4
Így kódorogtam szabad időmben, hogy erdélyi
ismerősöknél baráti szóra leljek, hogy ne teljék
fölöslegesen az új életünk. Mert a múzeum könyvtárában
időközben azt is kiderítettem, hogy volt még egy nagy
erdélyi "betörés" a magyar kultúrában, a 19. században,
a szabadságharc leverése után, amikor is a honoráciorok nagy
része elvándorolt valamerre az országon belül, mert ott
voltak a legnagyobb veszélyben, ahol a legjobban ismerték
őket. Az Erdélyből futamítottak "megrohamozták" a
kulturális intézményeket, s élükön az én "ősömmel",
Faág Károllyal, de – s ez már szinte vádként hangzik a
korabeli sajtóban – mondhatni, egymás kezét fogva és
összefogva teremtettek új magyar kultúrát. Ezt az egymás
kezébe kapaszkodó, egymást noszogató tartást kerestem,
kerestem.
4.
És akkor meghívót kaptam az ER-KÉM5
reprezentatív kiállítására. Szervezte, levezényeli az én
régi barátom, egykori osztálytársam... Na, most nem tudom,
hogy nevezzem meg. A krétázott papíron igazi névjegye a
kézzel rákapart, jellemzően idétlen szöveg: "A kőművesek
felrakták a házam falát, Döfével egész éjjel ittunk,
reggel látjuk, hogy ferde a fal, kezdjük bontani, hát nem a
fal volt görbe." Aláírás: MEZSÓ.
A Mezsó nem afféle gyermekkori becenév,
amely az iskolában ragad az emberre, viseljük baráti körben,
aztán valahogy ország-világ előtt eggyé válunk vele,
mintegy természetünkké lesz. Mezsó Csabai Lehelként jelent
meg közöttünk tizedikben, a tanév eleji káoszban, amikor
hetekig nem lehetett ismerni az osztályok összetételét. Ez
azonban egy más történet elemzése volna, egy korszakra
jellemző épületes tanulságokkal. Most csupán annyit, hogy
tizenöten voltunk fiúk, érettségi után mindannyian
továbbtanultunk, mindannyiunk pályája, sorsa egy-egy külön,
mégis egymást keresztező, a helyre és korszakra jellemző
tipikus történet lehetne, ha minden ember életútját szalagra
lehetne rögzíteni.
Mégis, ha nem jelenik meg akkoriban az
osztályunkban Csabai Lehel, talán megmaradunk annak a
tudományokból kiebrudalt, lekicsinyelt
"firkásztársaságnak", ahogyan tanáraink többsége
bélyegezte meg a humán tagozatot. Lehel Rondel Gáborral
egyszerre érkezett, illetve nem pontos a kifejezés: az
aligazgató egy határozott mozdulattal betaszította őket az
ajtón, ami Lehel esetében különös teljesítménynek
számított, az ő százkilencven fölötti magassága, széles
válla egy pillanat alatt lenyűgözte, mondhatni, leteperte az
osztályt. Soha nem dicsekedett a teljesítményével előttünk,
hozzá nem mérhető, megnyúlt végtagú, kiforratlan mozgású
nagykamaszok előtt, néhány nap múlva mégis beszivárgott a
hír, hogy kor- és súlycsoportjában országos birkózóbajnok,
a tekintélye tehát biztosítva volt, és hiába volt Gábor a
legelegánsabban öltözködő, már-már piperkőc megjelenésű
fiú, Lehel mögött afféle kutyagoló kis kuli benyomását
keltette. Azonnal az első padban kaptak helyet, hiszen
természetes, hogy mi kabaréba illő udvariaskodással azonnal
húzódtunk mindannyian hátrébb, mert hát ki nem menekül a
tanárok szeme elől. Ők aztán örökre, az érettségiig
birtokba is vették az ablak melletti első padot, nagyvonalú
eleganciával. Lehelnek nem volt szüksége mások háta mögé
húzódva feleletkor a könyvbe, dolgozatíráskor a rejtett
cetlikbe lesni. Egyszerűen nem érdekelték az osztályzatok.
Mert Csabai Lehel nem a mérhetetlen erejével, országos és
nemzetközi birkózóeredményeivel változtatta meg lassan,
észrevétlenül az osztály közérzetét, s tett
magabiztosabbá bennünket, fiúkat, hanem a különös,
megmagyarázhatatlan és utánozhatatlan szerénységével.
Azzal, hogy mindenben a legrosszabb volt, ami szofisztikusan
kiforgatva (tanultunk már egy kis filozófiát, logikát, antik
irodalmat – a reálosok rovására) azt jelenti tehát, hogy mi
mindannyian mindenben jobbak vagyunk nála, tanulásban,
olvasottságban, de még a labdasportokban is, az ő nagyléptű
lomhaságát kézilabdában, kosárban, fociban könnyedén
kijátszottuk. Mégis ő volt a megye legnagyobb, legjelentősebb
líceumának a kedvence, nemhogy a lányok imádták, de még a
legvérmesebb, a sportolókat rühellő tanárok is elnézőbbek
voltak iránta. Állítólag soha nem készült az órákra.
Emlékszem olyan évharmadzárásra,6 amikor, a
tanárok elképedésére és a mi hatalmas derülésünkre,
színötös7 volt a bizonyítványa. Csak azt
tanulta meg, ami fontos az életben.
Hogy ő is nagy kamasz, csupán a mi
szemünkben válik ki közülünk, egy sokat látott tanár
számára ő is csak hatalmasra nőtt gyermek, az a padtársa
örökös hecceléséből derült ki. Akiről, jaj, szinte
megfeledkeztem! Rondel Gabi, szegény, eljellegtelenedett egy
ilyen őstermészet mellett, azaz teljesen jelentéktelenné
válhatott volna, ha Lehel a bakalódásával időnként fel nem
hívja rá a figyelmet. Pedig Gabi mindent elkövetett, hogy
szerepelhessen, a középpontba kerülhessen. A kötelező
rondakék uniformisban is egy fokkal, éppen csak egy hatásos
árnyalattal elegánsabb volt az ajánlatosnál. Egy második,
tartalék zsebkendőt hordott magánál, s amint belépett a
tanterembe, mindig gondosan megtörölte a cipőjét,
megigazította a zakóját, minden szünetben megfésülködött,
s a becsengetés meg a tanár érkezése közti holtidőben
valami rögtönzött jelenettel próbálkozott a katedrán.
Többnyire a tanárokat igyekezett utánozni, nem sok sikerrel.
Hiába nevelkedett, rokonsága révén, a színház környékén,
kulisszák mögött, hiányzott belőle az a piciny, alig
észrevehető többlet, ami a tetszelgést, az idétlenkedést a
művészi mimézis felé hajlítja, az az önkritikus képesség,
hogy tükörbe, az osztálytársak szemébe nézve felismerje
saját gyöngeségeit, és ezektől megtisztulva idejében kezdje
építeni majdani igazi, képzelt művészszemélyiségét.
Egyedül a pszichológiatanárunkat sikerült felismerhetően
imitálnia, de nem a karakterisztikuma egészét vagy legalább a
precíz, igényes előadásmódját, hanem a hátán
éktelenkedő púpjából adódó szokatlan mozgását.
(Márpedig mi kedveltük ezt a tanárunkat.) Gabi felhúzza a
jobb vállát, a komoly tekintet és a méltóságos mozdulatok
paródiája most sem sikeredik, ezért hadonászik és
grimaszkodik, bicegő járással érzékelteti a testi hibát.
Nagy levegőt vesz, felfújja a képét (Udvarhelyinek valóban
széles, kerek arca van), jobbra-balra billegve hátrafelé
nyomja a tomporát, s amikor már nem bírja tovább feszíteni,
nem bírja nagyobb gömböccé fújni, furcsa hangok
kíséretében ereszti ki a levegőt két pofazacskója között,
és kitör a röhögés. Lehel az ő tréfa és harag közt
lebegő tompa hangján szólal meg, amikor csend lesz:
– Ron-del-fin-ggg!
És ettől kezdve órák előtt, amikor Csabai
Lehel nem bírt az erejével, egy országosan és nemzetközileg
jegyzett böhöm birkózóbajnokhoz méltatlan gyerekességgel,
időnként meggyömöszölte szegény Rondel Gabit, s
röhécselve facsarta ki minden lehetséges alakban a nevét:
Rondella, Ronda Ella, Rondelfin, Ronda Delfin, a kedvence azonban
az ősváltozat, a Rondelfing maradt. Ez ellen a cibáló,
piszkálódó szeretet ellen pedig mi mást tehetett szegény
Gabi, mint hogy vállalta, magára vette a ripacs figuráját,
olyannyira elsajátította szerepét, hogy először, másodszor,
harmadszor sem sikerült a felvételije a Színművészeti
Akadémiára, és keserű csalódottságában az Egyesült
Államokig futott.
Lehel olyan büszke volt a színötös
bizonyítványára, mint a jó tanulók a tiszta jelesre, szinte
sportot űzött abból, hogy ezt többször is megismételje.
(Valószínűleg a tanáraink is észrevették a szándékát,
mert időnként nagy dicséretek közepette bevéstek a naplóba
egy-egy egészen magas, nyolc-kilences osztályzatot, s gondolom,
titokban jót mulattak azon, hogy elrontották a játékát.)
Ugyanazzal a szenvedéllyel küzdött az ostoba színötösért,
mint a birkózásban a bajnoki címért. Ha a mai egyéniségét
összevetem az akkorival (persze könnyű évtizedek múltán
okosnak lenni), a tizenhét-tizennyolc éves fiúban ott látom a
felnőtt furcsa kettősségét: az élvezeti játékost, aki
feledi az aktuális haszon minden szükségletét, nagyokat
mulat, falja a nőket, szórja a pénzt; és a rettenetes
küzdőt, aki lemond a hívságos napi örömökről, a
játékról, a barátairól és az eszményeiről is a Siker
érdekében, talán hogy majd még jobban élvezhesse az életet.
Kétszer láttuk sírni.
A tizenegyedik tanév kezdetén csoportban
őgyelegve beszélgettünk a folyosón, az ajtónk előtt, amikor
megérkezett, s hiába vártuk, hogy szokása szerint valami
szívderítőt mondjon. Kovács Péter, a másik, még
tréfásabb kedvű élsportolónk vetett oda neki szókoncokat,
hogy kapjon rajta, replikázzon: "Kérjük használat előtt
felrázni!" stb. Lehel csak állt, bámult a mennyezetre, s
elkezdett bőgni, akár egy játékafosztott kisgyermek.
– Úgy lepontoztak, hogy még a bukarestiek
is szégyellték. Ahhoz, hogy egy magyar birkózónak megadják
az első helyet, nem elég a legjobbnak lenni: háromszor jobbnak
kell lenni a legjobb románnál. A tavaszi bajnokságig ti engem
cigarettázni nem láttok, nővel nem láttok, de megnyerem az
országos bajnokságot!
Májusban nem tőle, az újságból tudtuk meg:
kötöttfogásban, junior kategóriában "országos bajnok
megyénk kiválósága, Csabai Lehel". A színötös
bizonyítvány viszont nem jött össze...
Azt, hogy Lehel a versenyek miatt néha napokig
hiányzik, megszoktuk, a hiányát azonban nem. Egyszer a
padtársam, Szávics Karcsi bökött meg óra alatt.
– Te, észrevetted, hogy Lehel már egy hete
nincs itt? Gyere, délután látogassuk meg.
A szobája nem Angela Davisekkel és Alain
Delonokkal, Beatlesekkel, Muhammad Alikkal vagy
futballsztárokkal volt kitapétázva: a falakon, a mennyezetig,
saját rajzai, tanulmányfejek, vízfesték- és
temperakísérletek és rengeteg akt, fiú- és lánytestek
tömkelege. Lehel a szoba közepén, ecsetekkel, festékekkel
körülvéve munkálkodott egy festőállvány előtt. Az
asztalon, ágyon, földön, mindenütt folyóiratok hevertek
kinyitva, idegen nyelvű művészeti kiadványok, és Szávics
Karcsi meg én itt láttunk először Új Symposiont meg Magyar
Műhelyt, itt láttunk először ilyen ömlesztett mennyiségben
illusztrációkat az op-art és pop-art, a hiperrealizmus és
egyáltalán, a neoavantgárd művészetéből. Egy-egy képben,
jobb illusztrációban itt elmélyedni lehetetlen volt, éppen
mert az egész, az összhatás heterogenitása volt
lenyűgöző, sőt letaglózó, egyszerre szegényesen kopár és
művien mesterkélt, eleven és színpadias, műteremszerű.
Tulajdonképpen a lakásnak valami konyhaféle helyiségét
formázta, mert a fal mellett használatban lévő, ócska
kályha állott, mellette nagy konyhaasztal, tele edényekkel és
ételmaradékokkal, arrébb dívány vagy sezlon. Ebben a
környezetben töltötték meg a piszkos falakat Lehel semmi
eredetiséget nem mutató, iskolás, de sok-sok vesződésről
tanúskodó rajzai. A szanaszét heverő sajtótermékek azáltal
képezték mindennek szinte groteszk és totális kontrasztját,
hogy egyszerre lopták be a konyha kopottságába – puszta
tárgyi mivoltukban – a 20. század csúcstechnikáját és
ábráikkal az idegen nonfiguratív művészetet.
A konyhaablakon beverődő rossz fényben
előbb csak homályló foltokat tudtunk kivenni az állványon
készülő festményből. Miután közelebb léptünk, és a
szemünk alkalmazkodott a fényviszonyokhoz, arcok vonultak fel a
képen, sok-sok arc, de a tömegszerű sűrűség és a homály,
ezúttal a kép homálya miatt az én szememben eleven vonások
nem bontakoztak ki.
– Na, hát hova a fenébe tűntél el már
egy hete? – kérdeztem igen helytelenül. Helyesen valahogy
úgy kérdeztem volna, hogy "Hát ezért hiányzol...!?". De
akkor az okosságom mellett az irigység is kiütközött volna a
hangomból. A sportban a világraszóló sikerek sem izgattak, a
magányos alkotás bátorsága, a remélt eredmény önbizalma
azonban mindig súlyosan megrendített, szinte megfélemlített.
– Csak ide. Egy nagy lyuk mellé, aminek csak
én ismerem a titkát. Pedig ti is ugyanazt látjátok – mondta
röhécselve, érzésem szerint rosszul leplezett önhittséggel.
– Ez nem pina, te – lökött egyet a Szávics vállán, aki
mindentudón rám kacsintott. – Ez az a másik lyuk, ahol
végezzük. – Modorosság és pátosz volt a hangjában.
Mégis a padtársam ismerte fel előbb.
– Te, ezek mi vagyunk? És mind itt vagyunk?
S hát te hol vagy? – bökött Lehel felé.
– Mind itt vagytok, ne félj. S a rendesebb
tanárok is. Magamat még nem tudtam megoldani. Valahogy úgy
szeretném, mint Chagall, hogy rejtve, mégis jól
észrevehetően legyek ott. – Meggyőződésem, hogy
színtiszta hiúság szólt belőle.8
Amennyire a képre emlékszem, s mai
ismereteimmel összevetem, semmi chagallos nem volt benne.
Középen egy sír formája bontakozott ki, a festményt uraló
sötét tónusok között is a legsötétebb folt. Kontrasztként
az égből fényes sugár hasította ketté a homály súlyos
tömbjeit, körülbelül a vászon közepén, és mint a villám,
csapott bele a tátongó üregbe, valamelyest láthatóvá téve
a gödör egy pontját, közelebbről egy koporsó elmosódó
vonalait. A koporsó anakronisztikus módon lebegett, mintha nem
döntötte volna el, aláereszkedjék-e, vagy a mennybe
emelkedjék a csillogó zsinór mentén. A sír körüli
fény-árnyék egymást átjáró, erőszakolt hatása a korai
romantika toposzaira emlékeztetett, a koporsón átütő, de
felismerhetetlen leányarc viszont bizarrnak tűnt. Egészében,
iskolás gyakorlatlansággal, mintha Munkácsyt idézte volna az
a törekvése, hogy a középpontot körbeálló figurák arcát
aprólékosan kidolgozza. Igyekeztünk felismerni magunkat, de a
tekintetek furcsán hasonlítottak egymásra, mind ugyanabba a
szomorú és üres kifejezésbe merevedtek. Nem egyéniségek
voltunk ezen a festményen, egyikünk sem olyan, amilyennek
tudtuk önmagunkat, hanem amilyennek Lehel láthatott bennünket
uniformizált tömegként.
– Ki itt a "főszereplő"? – kérdezte
Szávics.
– Melyik a szimbolikus jelentésű figura?
– tettem hozzá. Évekig egymás mellett ülve megtanultuk
egymás hiányos mondatait is kiegészíteni.
– Hát nem látjátok, hát nem jösztök
rá, kiről, miről szól ez a történet?! – kiáltotta Lehel
szokatlan, annyira szokatlan szenvedéllyel, hogy az
hiteltelennek tetszett. – Mit tudtok ti az igazi érzelmekről?
Ott fekszik az én nagy szerelmem, és én sohasem tártam fel
előtte az érzelmeimet, nehogy megtudja, mert ő annyira tiszta
lélek volt, hogy ha csak megérintettem volna a bennem dúló
szenvedély feltárásával, megrontottam volna őt az én
romlottságommal.
Összenéztünk, vigyorrá készült
formálódni a Szávics szája, aztán kialakulatlanul megtorpant
valahol a szánalom fokozatán. – Cipruslombok Etelke
sírjáról – mondta ez a száj.
– Ady és Léda – tettem hozzá én. Ez
volt az a korszak, amikor a fiak és lányok a világon
mindenütt harcosan megtagadták apáikat és anyáikat,
szembeszegültek mindennemű hatalommal, prüdériával és
érzelemnek álcázott erkölcsi konzervativizmussal, egy
vadonatúj gondolkodás- és életformát teremtettek. Hozzánk
mindebből annyi jutott el, hogy a szenvedélyekkel szemben
cinizmust mímeltünk, miközben elődeinkhez képest vadonatúj
gátlásaink alakultak ki.
Amilyen túlérett testi erőt mutatott Lehel,
olyan gyerekesen kezdett el sírni.
– Nincs bennetek művészi
átélőképesség!
Ez volt Lehel utolsó munkája, melyen
figurális ábrázolást láttam. Valószínűleg nálunk jobban,
alaposabban megértette, hogy az érzelmek felszínességét, a
komolytalanságot nemcsak megjátszani kell, hanem magunkévá,
természetünkké tenni. Ahogyan a saját testét, alkatát,
izomzatát képes volt maximális teljesítményre
kényszeríteni, ugyanúgy kezdte alakítani a művészi
stílusát és ehhez formálni a személyiségét. Nem
követhettem a pályáját, évtizedek mozaikjaiból áll össze
valamiféle kép, mert sokévnyi, nagy szünetekkel
találkoztunk, így folyton egy-egy újszerű állapotból
kellett visszakövetkeztetnem az alakulás folyamatára.
5.
Nem szándékozom sem jellemrajzot, sem
mesterségesen összeillesztett történetet bemutatni. Ehhez
kevés a tudásom, gyenge a fantáziám. Csupán a kitűzött
célomhoz, a jellem és a név kapcsolatának megértéséig
akarok eljutni a viszonyítási pontok mentén.
Szétszóródtunk az országban, én is új
környezetbe kerültem Kolozsváron, csak a nyári vakációban
verődtünk össze, egykori osztálytársak. Lehel pedig más
körökben mozgott, bár – egy fejjel kiemelkedvén a
tömegből – a városomban mindenütt össze lehetett futni
vele.
– Hitet váltottam – mondta egy évvel az
érettségi után, fakó, komolytalanságot billentyűző
hangján. – Megtagadtam a sportot.
A bukaresti testnevelési főiskolára, ahol az
ország sportolóelitjét válogatták össze, megteremtvén
jövendő anyagi biztonságukat, nem vették fel. Ahhoz nem elég
egy sportágban a legeslegjobbnak lenni, ahhoz sok sportágban
kell közepesen jónak lenni, kapcsolatokkal rendelkezni és a numerus
claususnak is megfelelni. Hitet váltok, döntötte el, és
felöltötte a bohém mimikrijét. Hosszú hajat és szakállt
növesztett, ami akkoriban antimarxista, durva ellenzéki
gesztusnak minősült; dohányozni kezdett, habzsolta a nőket,
látványosan nagyokat mulatott. "Inkább hurcoljanak néha a
rendőrségre orgiák ürügyén, és pukkadjanak a becsületes,
jó polgárok, mintsem észrevétlen senkivé zülljön az
ember." A Nagy Prüdéria korszakában afféle bohém Don
Juan-hírnévre tett szert, ám valójában tanulta, tanulta a
képzőművészet mesterségét abban az iskolában, mely nem
tantermet, hanem életvitelt és jeles művészek műtermeit
jelentette, s amelyben ő csak egy volt a sok közül, tehát
figyelni, nagyon figyelnie kellett, hogy az átlagostól
eltérőt, valami szokatlant hozzon ki önmagából.
Ezért lepődtem meg, amikor, szomorú utolsó
éves egyetemistaként, Kolozsváron találkoztam vele, és
éppen a teológia épületéből lépett ki.
– Nem vetted komolyan évekkel ezelőtt, hogy
hitet váltottam, mi? – Szembetűnően szakálltalan volt, haja
rövid, de nem sportosan "nullásra" nyírva: egyenesen
jólfésültnek hatott. – Két istennek áldozom – mondta
ismert, sejtelmesen tréfás hanghordozásával, s
meghökkenésemet látva hozzátette: – Az egyik itt lakik –
mutatott a teológia épületére, aztán bizonytalan irányba,
távolabbra –, a másik a Matyi-házban. De nem
összeférhetetlen istenek.9
Aztán hosszú évekre elszakadtunk
egymástól, kezdődött "az élet iskolája". Ha az ember
alkalmanként haza-hazatér, a kultúrába tér haza. Amikor az
anyanyelvhez kötött művészetek már sorvadni kezdtek, a
képzőművészet talált még teret magának. Hát bebukom
egyszer a megyei tárlatra.
A régi nagy nevek közt egyre több az új, a
fiatal, a kísérletező. A klasszikusnak tekinthető táj- és
portréfestészettől az absztrakt legötletesebb variációiig a
korszak minden törekvése jelen van. A Kárpátok Géniuszának
portréja uralja a bejárattal szemközti falat, és elnyomja,
monumentális súlya alá temeti az összes többi kép alapvető
ideológiai hiányosságait. Az ember nem tudja eldönteni,
melyikhez vonzódik: ahhoz, amelyik gondolati mélységet sugall,
amelyik ötletes, és technikai tudást láttat, amelyik
klasszikusan szép, amelyik meghökkentően újszerű? Az előtt
időzünk hosszasan, gyönyörködve, amelyik mindezt egyszerre
nyújtja, s megtorpanunk, ha valami meghökkent.
Három nagyméretű kép, triptichonszerűen
összetartozik, nem a klasszikus szépségével, nem valami
sejtelmes gondolatisággal hívja fel magára a figyelmet. Az a
valami tágas, végtelennek ható, virítóan fehér alapon
helyezkedik el, s ezzel a nagy ürességgel szólít meg. A
valaminek ott, középen nincs jelentősége, amiként a rámára
biggyesztett, rosszul gépelt, kopott cédula meg is adja a
jellegtelen témát: Kabát I., Kabát II., Kabát III. A
beláthatatlan hófehér mező nem a kidolgozatlan középpontra,
hanem a jobb alsó sarok felé irányítja a tekintetet, a
szokásos, de a szokásosnál jóval nagyobb méretű szignóra.
A név figyelmeztető, megszólító funkciót ölt magára,
közvetett módon az alkotásnak tekintett műtárgy mögött
sejthető alkotóra, a személyre tereli az érdeklődést. Maga
a név játszik és hivalkodik a mű helyett. A Kabát I.
aláírása: morgo. Így, rövid o-val. Az volna az
igazi, ha most szóban elmagyarázni, írásban felidézni
lehetne a betűk formáját, grafológiai szempontból
megvizsgálni, eltűnődni, vajon a szóvégi o
szándékosan, provokatíve, olaszos hangzást mímelve és
sokatmondóan rövid, avagy egyszerű művészi hanyagságból. Kabát
II., még olaszosabban: amorgo. De gyanakodni csupán
a Kabát III.-nál kezdtem: ramorgo. Mi ugrik be
egy mégoly kedveszegett bölcsésznek is? Papramorgó! Ki lehet
az, aki hosszasan megszenvedett műalkotás helyett egy nevet tol
előtérbe, föltehetően azért, hogy a mű ürügyén ő maga,
testi mivoltában settenkedjék előrébb? Nem a képet kell hát
itt értelmezni, hanem a nevet, amely nem valódi, hanem huncut,
hamiskás álnév, s nem puszta szó, de egész mondat. A
hiányos, elrejtett szószerkezet megforgatható,
többjelentésű mondattá bontható. A "papramorgó"
tréfás népi szólásokban valami pálinkafélére utal, ám
oly módon is mondattá bontható, hogy arra a személyre
gondolunk, aki ittasan, és nyilván csak ittas állapotban, a
papokra mer morogni, mint a helyi hatalmasságok
megtestesítőire.
Valójában nem is gyanakodtam a név mögött
rejtező személy kilétére (mint teszik bizonyára Önök, kik
esetleg hallgatják zavaros szavaimat), hanem engedtem telni,
telegetni az időt, tanári állásba ügyeskedtem magam a
szülővárosomban, és íme, levelezőlapot kapok
Kolozsvárról, Lehel összetéveszthetetlenül kusza betűivel:
"Hitet váltottam Isten teremté az embert és az asszonyt és
az asszonynak pinát hogy az ember gyönyörködjön abban érte
imádkozunk a Matyi házban". Kis illusztrációk és
aláírás: (papra) morgo.
Nem kis teljesítmény három, egymástól
ilyen távol eső területen, mint a küzdősport, a teológiai
tudományok és a képzőművészet, egyaránt eredményeket
felmutatni! Zseniális az átlépés kronológiája egyik
régióból a másikba. Mintha egy előre, mérnöki
pontossággal megtervezett életpálya grafikonja rajzolódna ki.
Fiatalon a sportban lehet azonnali, látványos teljesítményt
elérni: a bírók néha csalhatnak, ám az eredmények magukért
beszélnek. A teológia a hit és a tudomány határmezsgyéjén
billeg, leginkább a keresés, az eszmék és eszmények utáni
tájékozódás időszakát jellemzi, és nem hagy olyan
látható nyomot a személyiségen, mint a fizikumot,
állóképességet megdolgozó sport, a jellem gyökereinél
azonban alaposan dolgozik, és egyszer majd, talán, láthatóvá
válnak a következményei – ha komoly volt a teológus ifjonti
szándéka, nem cinikus ürügy. A művészet pedig az érzelmi
és erkölcsi érettség: a türelem kora, mert itt a
teljesítmény abszolút relatív, a siker nem mércéje
az értéknek.
Lehel aztán csak befejezte – természetesen
nem a teológiát, hanem a képzőművészeti főiskolát, és
egyre több tárlaton, kiállításon lehetett látni morgo
szignójú absztrakt festményeket, egyre groteszkebb és egyre
elvontabb installációkat. Az új név hozzáidomult, mondhatni,
beilleszkedett az épülő életműbe; vagy ki tudja? talán
fordítva történt. Ez az új személyiség most már
megkeresett, mint ahogyan nálam sokkal ismertebb és
számottevőbb személyiségekkel is rendszeres, szoros baráti
viszonyt ápolt, és ebből a széles kapcsolatrendszerből
ismét csak rám is sugárzott valami, miáltal időnként a
csekély helyzeti értékemnél fontosabbnak érezhettem magam.
Lehel mindenkit ismert, aki számított városunkban és
Erdélyben, mindenütt ott volt, ahol történt valami
érdemleges, csak állandó, biztos jövedelmű munkahelyet nem
talált. Mindent elvállalt, hogy fedezhesse hivatása roppant
költségeit, a festéket s az anyagokat. Hol rajzot tanított,
természetesen alkalmi helyettesként, hol tejet hordott kora
hajnalban, esőben, fagyban; hol pénzes iparművészeknek
inaskodott bőrtáskát vagy agyagedényt, hol zsákot cipelt a
teherpályaudvaron. Ám minden jelentős tárlaton szerepelt. Nem
csoda hát, ha belefáradt, és abban a pánikszerű rohamban,
amelyet tulajdonképpen vezető értelmiségünk példája
indított el, ő is felszedte a sátorfáját: nem volt mit
itthagynia.
– Legépelem a leltárodat.
– He-he-he. A három gatyámat bőröndben
viszem. A szeretőimet nem lehet bevagonírozni.
– Drukkolok neked. Bízom benne, hogy a
tehetséged, a tudásod, a kitartásod...
– He-he-he. Fent voltam egyszer Pesten...
– ...Te kaptál útlevelet Magyarországra?10
– ...Pesten, a Művészeti Alapnál mondom a
barátomnak, hány festményem van, hány kiállításon
szerepeltem, milyen kritikákat írtak rólam stb. És mondom,
kéne egy állás. Azt mondja, nézz le az utcára. A sarkon
ötszázan állnak sorban, mind tehetségesek, műveltek,
kitartóak, szorgalmasak, tíz diplomájuk van, és sorban
állnak egy jobb munkahelyért, a megélhetésért, a sikerért.
Tehetséges ember rengeteg van, csak az számít, ki az apád, a
nagyapád, a nagybátyád és a szeretőd, mit mond a neved.
Különben mehetsz havat lapátolni.
Hát így tűnt el ismét a szemem elől Lehel,
hosszú időre – mint papramorgó.
Csak miután, nem sokkal a rendszerváltást
követően, szinte véletlenül, én is "kenyérbe estem" az
anyaországban, kaptam hírt tőle: az említett meghívót, Pest
egyik legrangosabb kiállítótermébe. A tárlat jó ízléssel
elkerülte a retrospektív jelleget és a nosztalgiázást, a
rendezők kizárólag új (és persze jó) munkákat fogadtak el,
ezért kiváló anyag gyűlt össze, az ER-KÉM szinte valamennyi
tősgyökös tagja a lehető legértékesebb művét küldte el,
s aki tehette, akár a világ legtávolabbi részéből is
személyesen eljött.
És a közönség, bizony, a közönség.
Mintha húsz-huszonöt évvel korábban lettünk volna együtt a
Galériában, tárlatmegnyitón, a Városomban, éppen csak
mindannyian megkopva, kopaszodva, őszülve, foghíjasan, és
nagyon kellett vigyázni, ne a régieken való merengésnek,
hanem az aktuális élménynek adjuk át magunkat.
Csabai Lehel új stílussal, új formában
jelent meg, mármint úgy egészében. "Hogy megértsd az új
műveimet, egész könyvtárat kellene elolvass, he-he-he!" –
hencegett tompa hangon, s lehetetlen volt eldönteni, az ismert
röhécselés alól fölsípoló vékony, idegen, ironikus
zöngével reám, a világra vagy önmagára céloz-e. Újabb
triptichonja a bejárattal szemközti falat töltötte meg,
kiváló megvilágításban méreteivel nyűgözte le a terembe
lépőt. Az ER-KÉM mint spontán, szabad csoportosulás engedte
csapongani és polgárt pukkasztani a fantáziát, ám mint igazi
képzőművészeti iskola szigorúan megkövetelte a mesterség
elsajátítását. Lehel végigrágta magát a Barcsay-féle
anatómiai rajzokon, birkózómúltja az izmok pompás
mozgásához kapcsolta szemléletét, ezért művészként
megtanulta csodálni a testet mint (higgyük el, hogy ő is így
hiszi) Isten teremtette építményt. Legszebb a női test,
csakhogy a 20. század végén a tökéletes rajztudással
megrajzolt akt is közhely ám! Másként kell hát
megközelíteni, és aki oly nagyszámú női testet tett
magáévá, mint Lehel, megtalálja a módját az újszerű és
eredeti ábrázolásnak. Mélyebben, a lehető legmélyebben kell
behatolni ebbe a csodába, a Teremtés óta a legnagyobb és
megfejthetetlen titokba, szó szerint behatolni, belerobbanni és
szétzilálni, mintegy belülről kifelé ábrázolni, a Vagina
ezerszeresen, milliószorosan felnagyított, szétrobbant
részecskéit káprázatos színekkel átrajzolni, mondhatni, a
legszentebb Női Lényeget dekonstruálni, mint mindent, ami
Ideál és Mítosz volt valaha. A triptichon "témáját" nem
mindenki ismerte fel azonnal, csupán azok, akik rendelkeztek
valamelyes anatómiai ismeretekkel, némelyekre viszont
revelatív hatással volt, oly mértékben, hogy egyik
réges-rég nem látott szelíd, visszahúzódó
osztálytársnőnk, aki időközben nőgyógyász szakorvossá
lett idekint, rápillantva a képekre az arrafelé ácsorgó
művész nyakába ugrott, s felkiáltott: "Úristen, te Lehel,
nem elég, hogy nekem ez a dolgom, ezeket
gyógyítom! Eljövök kikapcsolódni, találkozni s örülni, s
mi az első, amit meglátok? A falon is vaginák lógnak."
Ez a jelenet aztán megadta a rendezvény happeninges-derűs
alaphangját.
A képek szignója ezúttal is anagrammás vagy
mozaikjátékra invitált, mintegy figyelmeztetvén a
kritikusokat: "Ne csak nézz! Láss és olvass holisztikusan
bennem, én vagyok a pornográfia és a prüdéria" – ha jól
értettem a képek széthúzó szimbolikáját, és nem kutatok
– inkább rám, mint Csabai Lehelre jellemző – túlzott
"szemantikai mélységek" után. Az új név, az anagramma
ugyanis nem tűnt különösen szellemesnek (persze valamiképpen
a nonfigurativitás motívumaival kellene összeolvasni),
föltehetőleg a triptichon tükörképszerűségét
szándékozott fölerősíteni. Az első kép aláírása: MEZSO.
A másodiké alighanem valamiféle középpontszerűségre utalt
(a vagina, a megtermékenyülés mint az élet kezdete?): Z. A harmadik
pedig szabályos tükörkép: OSZEM. Jobbról balra tehát,
visszafelé olvasandó, csupán amit nem tudok képszerűen
szemléltetni: az S, a Z és az E fonákul írva.
A megnyitó nagyon elhúzódott, mint "a
régi, boldog időkben", utána kisebb-nagyobb csoportokban egy
egész pinceborozót lefoglaltunk, majd Lehel, mondhatni, a hóna
alá vett, és a vidéki kispolgárt meghordozta a főváros
éjszakai életében. Már a megnyitót követő fogadáson sokat
ivott, egész éjszaka folytatta, de valahogy okos beosztással,
és olyan érzésem támadt, azt játssza, hogy ő józan, aki
részeget alakít, miközben valójában részeg, de nem az
alkoholtól: valami miatt a racionalitás világából tudatosan
menekül a mámorba, és magát a mámort tanulmányozza. Ezért
gyakorlatilag úgy hülyéskedtük, bohémkedtük végig az
éjszakát, hogy semmi érdemlegeset nem beszéltünk. Sűrűn
megcsodáltam, hogy olvadnak el a hópelyhek őszülő,
hatalmasra, mellközépig nőtt művészszakállán, de hiába
kérdeztem bármit az áttelepülése utáni évekről. Olyan
tökélyre emelte a heherésző, csonka mondatos, sokat sejtető
beszédmódot, hogy amint most rekonstruálni próbálom az
éjszakát, csupa mozaik, törmelék jön elő, egyetlen
elindított gondolatmenetben sem jutottunk három összefüggő
mondatnál tovább. Amire emlékszem: többször visszatért az
ujjongó öröm: "Ugye, megmutattam, mire vagyok képes!";
"Öregem, én sportoló, én bajnok voltam, én sikerorientált
vagyok, megmutattam ezeknek, hogy engem nem lehet csak
úgy semmibe venni!" Még egy-két, refrénszerűen
visszatérő, számon kérő felhangú mondatára emlékszem:
"Te firkász is voltál, mi? Ha otthon írtál, most mért nem
írsz rólunk?"; "Te! Te, Előd, te okos ember vagy. Te mér
nem tartozol közénk?" Ez utóbbit, a "Miért nem tartozol
közénk?" gondolatot több variációban, kérdő, kérő,
néha részegen-durván parancsolónak ható, barátságos és
mindenféle hangnemben ismételgette, ám hiába kérdeztem rá,
kik azok a "mi", és mit jelent a "közénk", a csonka
mondatos stílusához tért vissza, monumentális, elhegyesedő
szakálláról rázta a havat, és röhécselt: "Növessz te is
ilyen csúf nagy szakállat, lássuk, a nagyakácosi kálomisták
mit szólnak hozzá!" És szelíden megcibálta az én –
elképzelésem szerint – kossuthosra szabott szakállamat is.
A nagyakácosi kálvinisták pedig amolyan
mikszáthosan szóltak hozzá. Egyik tanárkollégám, aki a
gyülekezetben presbiter, nevetve mesélte akkoriban:
– Egyszer, amikor még csak néhány hónapja
kerültél ide, a templomban, a karzaton mellettem áll a
gondnok. Nézi odale a gyülekezetet, és váratlanul azt kérdi:
"Te János, nem ismered véletlenül azt a kopaszodó,
szakállas férfit, aki mostanában mindig ott ül a hetedik
sorban? Te, az nem valami zsidó? Hát az hogy került közénk?"
Tudod, mit mondtam neki? Az kollégám a református iskolában,
ráadásul az egykori püspökünknek a leszármazottja, csak
messziről jött, és más a fizimiskája, mint nekünk,
alföldieknek. Különben is, mit gondolsz, ha zsidó lenne, itt
lenne közöttünk?
De nem ekkor, hanem egy hosszú értekezlet
végére váltam én, a "püspök leszármazottja",
tősgyökeres erdélyi kálvinista, a református iskolában
"tiszteletbeli zsidóvá". Amikor is a meghívott előadó a
szabadkőművességről beszélt. Miszerint a szabadkőművesség
története azonos a liberális zsidóság történetével, ezek
együttesen, szervezetten, tudatosan pusztítják száz éve az
európai nemzeti kultúrákat, ezen belül, különös
céltudatossággal, a magyarságot és annak ősi, keresztény
erkölcseit, s bennünket, kálvinistákat. Hazánk anyagi,
szellemi, erkölcsi leromlásának tulajdonképpen egyetlen, de
titkos, mélyen leplezett oka van: a szabadkőműves, liberális
zsidóság. Hozzászólásomban szerényen megemlítettem
kultúránk nagyjait s az erdélyi népi írókat, akik
furcsamód szabadkőművesek voltak, a székely szombatosokat,
zsidó barátaimat, akik Romániában is magyar kultúrát
próbáltak teremteni. Nem részletezem: alkalmasint így ragadt
rám időlegesen, tréfás felhanggal a "tiszteletbeli
zsidó" nomene egy vadonatúj református iskolában, csak
persze a zsidóság tudta és egyetértése nélkül.
Ebben az időben kissé gyakrabban
találkoztunk Csabai Lehellel, most már Mezsóval, több
kiállítását megnéztem, ő is meglátogatott vidéken (igaz,
nem én voltam a "célállomása", csupán átutazóban
tisztelt meg), majd hosszabb szünet után postai küldeményt
kaptam tőle, egy vékony kis könyvet mélynyomású papíron. A
mellékelt (természetesen saját festményét illusztráló)
levelezőlapról ezúttal hiányzott a derű: "Ez egy fontos
könyv, a jövő nagy sikere kell legyen! A verseket a szeretőm
írta, minden egyházi iskolában kötelezni kellene hogy
tanítsák – egy főszerkesztő barátom szerint is ő a jövő
legnagyobb költőnője. Az illusztrációk az én műveim!
Firkász-tanár! Szedd elő a lúdtolladat és írjál róla, te
felismered a jelentőségét. Nagy kakiban vagyok, negyedik
feleségem elhagyott, állásomból kirúgtak e 20 éves
szeretőm apja üldöz meg akar ölni. Még Nagyakácosra is
elmennék a kálvinistákhoz jó rajztanárnak, tudod, hogy
jártam a téhára11 Lehel".
Az embernek nevethetnékje támad az ilyen
néhány sorba zsúfolt, tömény drámától. A sűrítetten
ábrázolt helyzet valóban nyomasztó, ám épp ez az
ábrázolásmód akadályozza meg, hogy valódi, katartikus
drámává váljék. Tudniillik a kifejlete a groteszk, a bizarr
felé téríti el. Minő sokatmondó üzenete van a tömör
szövegnek! Jelesül: ha jól értem, ezúttal én, a kispolgár,
a szürke eminenciás tudnám megmenteni a szenvedő, többre
hivatott alkotót. Szerény képességeimmel méltónak
találtattam arra, hogy a jövő sikerkönyvéről méltatást
írjak, illetve hogy egy robusztus tehetségnek segítsek
állást szerezni – Csabai Lehelnek? Papramorgónak? Vagy
Mezsónak?
Ilyen pillanatokban értem meg a hatalomba
váratlanul fölsuhant emberek közismert jellemváltozását. Ki
vagyok én? Vidéki tanár, bármiféle vezető funkcióhoz
képest egy senki, aki viszont távolabbi, hidegebb vidékről a
tűzhöz közelebbi, melegebb tájba, sokaknál előnyösebb
helyzetbe kerültem. És ez a tulajdonképpen nem is létező
különbség máris hiúvá és korrupttá tesz. Mit tehetnék az
én furcsa barátom ellen, akivel semmi közös témánk,
ügyünk, jellemtulajdonságunk nincs, ám oly sok kellemes
órát töltöttünk együtt, s néha én is mutogattam magam a
rá eső fényben? A versek rosszak voltak, a prozódiai
ismereteknek nyomát sem leltem bennük, egy érzelmektől
szétomló, megkésett csitrinek a hitre való nagy
föleszmélkedése, egy neofita túlbuzgása, nemcsak irodalmi,
de elmélyült vallási ismeretek híján. Az illusztrációnak
minősített grafikák jobbak, összemérhetetlenül
értékesebbek voltak a verseknél, profi, absztrakt, mindennemű
tematikus jelentéstől független művek, csakhogy semmi közük
sem a szövegekhez, sem a valláshoz, hacsak nem akarok
mögöttük valamely személyes, nagyon elvont és nagyon
elrejtett hitet föltételezni. Mégis írtam egy kis recenziót,
a szokásos irodalmi ostobaságokat a könyvről. Igaz, nem
kopogtattam vele nagy folyóiratoknál, szégyenlősen
elbújtattam az Akác-Világ című, jellegtelen helyi lapban, de
játszottam a jó fiút, publikáltam, és egy példányt
elküldtem Lehelnek, levélben azzal a melléklettel, hogy minden
rettenetes szívfájdalmam ellenére bizony itt is több a
művész, mint a rajztanári állás, ráadásul az én
személyem sem jó ajánlólevél már... Mindez igaz volt,
mégsem egyezett a legbensőbb megfontolásaim valóságával.
Bár örültem volna régi barátom közellétének, titokban
tartottam attól, hogy itt az egyházi vezetés nem tűrné egy
művész szabad, független gondolkodás- és
viselkedésmódját, a sejthető konfliktusok pedig az én fejem
fölé is további súlyos viharfelhőket sodornának...
Hát így korrumpálódtam én, amennyire a
körülményeim engedték, nem túlzottan nagystílűen, egy
feszes szerkezetűnek ígérkező dráma tanújaként, akaratlan
mellékszereplőjeként. Csakhogy a dráma nem akart a műfaj
szabályainak megfelelően kibontakozni, a kifejlet pedig, persze
az én "olvasatomban", jobban sújtott engem, a
mellékszereplőt, mint a főhősöket. Úgy látszik, a
valóságban törvényszerűen a drámák szegik meg a
szabályokat, nem a hősök. Bizonyos rendszeres
rendszertelenséggel kaptam életjelt Csabai Leheltől, hol
meghívót egy-egy újabb kiállítására, hol egy-egy
SMS-üzenetet. A mobiltelefon kitűnő lehetőség volt, hogy
tökélyre emelje rövid dadaista szövegeit: többnyire két
értelmetlen csonka mondat közé szúrta be a valódi (?)
üzenetét. Néhány pesti kiállításának megnyitójára
elmentem, de egyre távolabbi helyszínekre szóltak a
meghívók, ismét MEZSO szignóval, az ország északkeleti,
délnyugati sarkába, majd a határon túlra, egyre nyugatabbra.
Nem tudtam követni ezt a magasra ívelő pályát, csak
reménykedtem, hogy hamarosan megértek valamit a titkából,
amikor jött az SMS: "a mú zsákok megihlették csokonait noi
suntem bozgorii cörii balatonnál am kumpörát kicsi ház
organizez pt böieci kicsi osztálytalálkozó mezso".12
Folyt a lelkes mobilozás körbe-körbe, úgy harminc év után
jöjjön, aki csak teheti, legalább mi, fiúk dumáljuk ki
végre ismét magunkat! Magam előtt látom a megroggyant
öregfiúkat, hogy sürgölődnek, még egy hét, még öt nap,
még három, még egy, felkészülni, rajt. Hajnali négy óra,
szombat. Közös üzenet mindenkinek. Olyan buta, gügye ürügy,
amely méltatlan ilyen nagyvonalú művészhez, hiszen az
iskolában ő soha nem keresett kifogásokat, egyszerűen
felállt, ha szólították, és bejelentette, hogy nem tudja a
leckét, csak mi, többiek jelentettük némely óra elején,
hebegve: "Tanárnő kérem, nagymamámat bevitték tegnap a
kórházba, nem tudtam tanulni", s elfelejtettük, hogy a múlt
héten már eltemettük szegény nagymamát. Hát ezért volt
most nevetséges a körüzenet: "fiuk feleségem nagynénjének
férje hirtelen infarktust kapott fenébe találkozó elmarad".
6.
Most lép újból színre Rondel Gabi,
ezért kellett korábban róla is részletesen beszámolnom, s
nem bárki másról, aki ízlésem szerint sokkal több terhet
vett magára, jelentősebbeket cselekedett. Csak hát a világ
némelykor fontosabb szerepet oszt a szerencsés statisztákra,
mint azokra, akik igazán alkalmasak a nagy feladatokra. A
dugába dőlt találkozóból szerettem volna megmenteni valamit.
Körbetelefonáltam: ha már rászántuk magunkat, aki teheti,
jöjjön Pestre, sűrítsük egy kávényi beszélgetésre a
háromnapos együttlétet. Persze szétesett, elkedvetlenedett a
maradék, egyedül Rondel Gabi jelent meg: ő lakott a főváros
vonzáskörében.
Több mint huszonöt éve nem találkoztunk.
Elébem jött a pályaudvarra, tágas amerikai kocsival. – Ezt
csak ilyen furikázásra használom, a közös családi
utazásokra egy kis minibusszal járunk – mondta kedvesen.
Döbbenetesen keveset változott, kész öregembernek éreztem
magam mellette. Ugyanolyan jól fésült és elegáns volt, mint
egykoron, s kamaszos, hebehurgya mozdulatai egy tekintélyes
férfi gesztusaivá érlelődtek. Kiejtésén a leghalványabb
angolos akcentus sem érződött. – Ugyan már – magyarázta
elismerő megjegyzésemre –, azok az emigránsok felejtik el
Amerikában néhány év alatt a szép magyar beszédet, akik
angolul soha nem tanulnak meg rendesen, mert az anyanyelvükkel
szemben is igénytelenek voltak.
Íme, a balkáni módon gürcölő, kishitű
osztálytársak fölé nőtt egy igazi, nagyvonalú nyugati
polgár! – Gyere, kiviszlek hozzánk, negyedóra alatt ott
vagyunk, és kellemesebb, ha az én medencém partján isszuk meg
azt a kávét, mint ebben a szörnyű szmogban. – A kezembe
nyomott néhány bulvárlapot. – Fusd át ezt a pár cikket,
amíg én a forgalomra koncentrálok. Tudod, a szerkesztő, író
barátaink annyira örültek, hogy visszatértünk, és annyira
példaértékűnek tartották, hogy egészen belelkesedtek a
témától. Ne csodálkozz, ha kicsit túlfűtött a stílusuk...
Én megértem – tette hozzá kuncogva –, mert Amerikában én
is így kezdtem, s most is van egy kis közöm a sajtóhoz, de
már inkább csak pénzügyileg. – Kis idő múlva
udvariaskodva jegyezte meg: – Úgy emlékszem, fiatalon te is
irkáltál... Ha van kedved egy-egy cikkre... jól fizetnek...
Az újságok a Rondel Gáborról és
feleségéről, családjáról szóló cikkeknél voltak
kihajtogatva. Egy pillanat alatt kifutottunk Pestről, alig
sikerült átolvasnom őket, már dombok között suhantunk
puhán, már bent egy új településen, tavak, erdők, parkok
között. Ennyi idő alatt kellett rájönnöm, hogy a
bulvársajtó is árulkodhat a tehetségről. A fél lapoldalnyi
fotók nem sokban különböznek: Rondel Gábor a feleségével,
Rondel Gábor a családja – felesége és két gyereke –
körében, kis kastélya előtt, a szalonjában, amerikai
rendszámú kocsija mellett, úszómedencéje szélén,
fürdőnadrágban. A legjobb írás – ez sem több három
flekknél – ízlésesen lírai árnyalású, az emberi
melegség hangvételével közelít, óvatosan, az átlagmagyar
olvasó problémátlanságigényét nem sértvén, éppen csak
sejdíti a rendkívüli ember erdélyi származását, egy
szempillantásnyit időzik szenvedésekkel teli ifjúkoránál,
jellemerejénél, mellyel szembeszegült a lakosság kilencven
százalékát eltorzító diktatúra keménységével, majd
könnyű tollal, élvezetesen megrajzolja a mesebeli legkisebb,
szegény fiú legújabb kori karrierjét. Egy másik
távolságtartóbban, de több humorral, főként a nyelv, a
stílus sziporkázó ötleteivel jeleníti meg elsősorban
fiatalkori színházi ambícióit, a diktatúra miatt
lehetetlenné vált művészi pályáját, bemutatja feleségét
is, az egykor ígéretes tehetségű színésznőt, akit a hatóságok
támasztotta borzalmas akadályok ellenére szinte kicsempészett
az országból, s aki egy pompásan induló színészi
pályáról mondott le Erdélyben, csak hogy férje karrierjét
segíthesse Amerikában. Egy harmadik írás, felfogásom
szerint, attól csapnivaló, hogy stílusában igénytelen, nem
tud sem hangulatot, sem logikailag követhető eseménysort
megjeleníteni, ugyanakkor a seggnyalás mintadarabja a
közhelyes szuperlatívuszok által (zseniális üzletember,
szupermen, sikersztori, hős stb.).
Kik írták ezeket a cikkeket? Mint az
oknyomozó krimiben (pedig én nem vagyok alkalmas arra, hogy
történeteket találjak ki, a valóság tényeit is alig tudom
feltárni, mert egyre kevesebbet mozgok emberek között, az
életben), mint egy mesterkélt krimiben tehát, úgy futnak
össze most a világban egymástól végtelenül távol álló
szereplők. Persze nem is olyannyira véletlen, nem is
elképzelhetetlen ez, hiszen egy vidékről jöttek (jöttünk?),
szétszórattunk, és időnként egymás mellé ráz ismét a
sorsunk. A cikkek szerzőinek egy részét véletlenül (?)
ismerem: Dávid Péter, Horka (amennyiben azonos régen eltűnt
barátommal), Hidegszamossy. Az újságokat lapozgatva láttam
egy vagy két cikket, fotót Csabai Lehel kiállításairól, de
ezeket már nem volt időm elolvasni.
Hanem őszintén csodáltam Gábor modern, de
ízléses rezidenciáját. Hosszasan, az új, hálás
közönségnek szóló élvezettel mesélte váratlanul és
sebesen felfelé ívelő karrierjét. Nem idézem fel, mert
sohasem érek el sokkal szerényebb, mégis folyton távolodó
célomhoz. Ismét egy kiágazás, egy másik történet volna, a
kalandregény izgalmaival, avagy az elfogult elbeszélő
lamentálásaival, miszerint intellektuálisan kamaszként sem
álltunk közel egymáshoz, az idők folyamán azonban
véglegesen és végletesen a világ két ellentétes pólusára
kerültünk. Nem a könnyen megmagyarázható gazdag–szegény,
sikeres–küszködő antipódusain állunk. Normálisan tudunk
beszélgetni, magyarul, látszólag tehát értjük egymást,
három éven keresztül naponta ugyanazokat az iskolai
élményeket éltük meg. Csakhogy sohasem fogjuk hasonlóan
látni a közös emlékeket, mert helyzetünkből, nagyképűbb
szóval: sorsunkból adódóan a minőségérzékünk és az
értékrendünk eltérővé, mi több, egymásnak idegenné vált
időközben. Tehát mégsem értjük egymást?13
– Szóval – erőltetem az udvarias
érdeklődést, vissza az elejéhez, miután a kalandfejezet
kimerülőben van – elég hamar kaptál útlevelet Amerikába,
a rokonaidhoz...
– Nem egészen. Előbb Izraelbe.
Alattomosan figyelni kezdek: ez már érdekel,
mert nem kaland, hanem valóban sors. Tehát mégis rokon?
Elővillan egy réges-régi tudás halvány foszlánya, amit
illett volna rögzíteni és megerősíteni. Gáborról tudtuk,
hogy zsidó, fogalmam sincs, honnan, mindenki tudta, de
emlékezetem szerint az osztályban soha senki még csak nem is
említette. Egyenlőek voltunk, olyan tökéletesen egyenlőek,
amennyire csak kamasz fiúk lehetnek, akik együtt fociznak,
kosaraznak, együtt buliznak, csángálnak, és ki-ki valamiben a
legjobb, például gombfociban, fekvőtámaszban, az elolvasott
könyvek mennyiségében vagy az erdei gombák ismeretében.
Ennyire egyenlők csak azok lehetnek, akik közös hátrányban,
közös kisebbségi helyzetben tesznek úgy, mintha a
többséggel azonos esélyeik volnának. Vagy foglalkozni kellett
volna kinek-kinek a származásával, büszkén tudatosítani
eredetünk és jelenünk különbözőségeit, mondjuk, baráti
hangon rákérdezni és megbeszélni, hogy az osztályban
egyedül Rondel Gabi zsidó? Hiszen ez lehetett a korlátoltság
egyenlőségesdije is, a fasizmus felé lihegő kommunizmus
iskolájának ideológiai befolyása, a kifordult szemű
álhumanizmus butító uniformizálása. Az ám, de látjuk,
hová vezetett Magyarországon a mindenki másságának és az
eltérő származásnak a (f)elismerése, az egyén szuverenitásának
mint elkötelezett hovatartozás-tudatnak a mitizálása. Én
protestáns vagyok, te katolikus, ő vallástalan, ő azonban
judeobolsevista liberális. Vagy: én meghurcolt, megalázott,
elhamvasztott ősök leszármazottja vagyok, kisebbségi zsidó,
azért gyűlöllek, mert te mint többségi keresztény
nacionalista megvetsz engem. Gabi exhibicionista szereplési
vágya, a magamutogatás kamaszos hivalkodása talán épp azt
volt hivatott kiegyenlíteni, amivel minket magánál többnek
vélt? Kisebbségi komplexusa volt? Akárcsak – a túlérett
Csabai Lehelen kívül – mindannyiunknak. Föltételezhette
rólunk, hogy különbnek tartjuk magunkat nála, amikor
nevetünk rajta? Hogy azért nevetünk, mert másnak vagy jobbnak
képzeljük a származásunkat? Persze. A mélyen elsüllyesztett
félelemre ott volt, tudat alatti védekezési mechanizmusként,
egy hortyogó, beszorított, de mégiscsak létező, magyarul
beszélő közösség tudata, s önkínzásként, otthon,
suttogó estéli beszélgetések során a megmagyarázhatatlan
bűntudat a zsidósággal szemben, a tudatlanságból eredő
mitizálás: "Hiába, na, a zsidók mind okosabbak nálunk";
"Igen, de mind, mindig becsap valamivel." Tudtad ezt, Rondel
Gábor? Vagy nem gondolkoztál, csak viselkedtél? Persze
egy szót sem szóltam, nem mertem megkérdezni. Csak
sunyítottam, mert amit a maga idején nem beszélünk meg, az
harminc év múlva már kérdésként is hamis.
– És onnan települtél át Amerikába.
– Igen. Tudod, a rokonaim...
– Persze...
Mielőtt teljesen ellaposodnánk, gerjesztem
magam bátrabb kérdésre, valami értelmesre.
– Ti, akik innen, pontosabban Erdélyből,
illetve Izraelből... Szóval ott Amerikában összetartotok,
ugye?
Látom a szemén, hogy a leghülyébb kérdés,
amit most feltehettem: nem illik a hely(zet) szelleméhez. De ő
is egyre jobban elbizonytalanodik, és látom a harminc év
előtti sutaságunkat.
– Nem, tudod, már nem vagyok... – A konyha
felé pislog. – Tudod, amikor Amerikából visszajöttem,
vagyis hazamentem Erdélybe, hogy kivigyem a menyasszonyomat, az
apósom... kérésére... az esküvő előtt
megkeresztelkedtem... Szóval református vagyok.
– Hát – olyan szavakat keresgélek,
amelyekkel egyetértek – persze, a demokrácia világában
mindenki azt a hitet, vallást választja, amely megfelel a
meggyőződésének. – Próbálok humorizálni: – Pedig az
imént éppen törleszkedni akartam hozzád azzal, hogy én meg
elégedetlen vagyok a reformátusságommal, de nagy tisztelője
vagyok a zsidó vallásnak. Mert – melegszem bele – nekem is
viselnem kell Kálvin bűnét, hogy elégette Szervét Mihályt.
Tudod-e ezt? És azt, hogy Magyarországon a református egyház
jó néhány meghatározó egyénisége olyan merev intézményi
formákat akar kialakítani, mintha visszatérhetnénk a
tizenhetedik századba? Igaz – teszem aztán hozzá csillapodva
–, akárhogy haragszom rá, nem cserélném el mással, mert ez
az enyém, ebbe beleszülettem. Annyira az enyém,
elválaszthatatlan tőlem, lemoshatatlan rólam, mint a nevem...
Jaj, bocsánat... – Ismét nézünk zavartan egymás füle
mellé, s rágyújtunk, hogy a jótékony füst mögé
rejtőzzünk.
Gábor tér észhez hamarabb, egy slukk füst,
egy korty kávé, egy kis rutin, mozdulatai határozottak
lesznek. Ez a póz fikarcnyit sem emlékeztet a XII. F osztály
tanulójára, valahol útközben, Kelet-Európából távoztában
kezdhette gyakorolni, és Amerikában sajátíthatta el, nagyobb
erőfeszítéssel, mint amekkorával a színire készült.
– Apropó – mondja, hátradőlve a
kempingszéken –, nincs kedved egy kis lektori munkát
végezni? – Olyan szeretettel, ápolgatva hozza a vaskos
mappát, mintha a saját termése volna. Hatalmas mennyiségű
vers, (első ránézésre lírai) próza, rajzok, grafikák,
kisplasztikák fotói. Lenyűgöz, mennyiségével szinte földbe
döngöl az alkotói bátorságnak ekkora súlya. – Tudod,
Enikő, miután kijött utánam Amerikába, hiányzott neki a
színház és a művészet világa, ezért beiratkozott egy
képzőművészeti tanfolyamra, hogy több művészeti ágban is
kipróbálja magát. Ebből született ez a komplex művészet
– emeli magasba a gyűjteményt, mint versenyző a trófeát
–, amit csak könyv formában lehet érzékeltetni.
Tudom. Elég sok Nyugatra szakadt,
pályamódosító művésszel és művésznővel találkoztam,
vagy inkább a műveikkel. Az a képtelenség történik meg
sokukkal, ami normális viszonyok között elképzelhetetlen.
Elindul egy művész pályája valahol Erdélyben, gürcölve,
valahol-valamikor a hetvenes–nyolcvanas évek Romániájának
provinciális körülményei között, de harapósan,
professzionális igényességgel és követelményekkel, aztán
egy merész ugrás kisodorja Nyugatra, ahol jó anyagi helyzetben
rossz amatőrként ébred fel. A kolozsvári előadóművész
Svédországban megbízható, jól fizetett szobafestő lesz, és
évente saját költségén kibérel Pesten egy termet, hogy öt
megjelentnek elmondhassa kedvenc verseit, megfakult hangon,
színtelenül, de – úgymond – magyarul. A sepsiszentgyörgyi
kedvelt színész Bécsben, valami zsinóros, fémgombos ezredesi
maskarában, hotelportásként találja meg a nagy esélyt, és
szabad estéin adomákkal boldogítja az átutazó és az
emigráns magyarokat, egykori kreativitását cifraszűrös
borítójú székelyvicc-gyűjteménye dicséri. Enikő a
legszörnyűbb korszakban fejezte be a színművészeti
akadémiát, amikor a színpadon jószerint már csak a
Kárpátok Géniuszához lehetett ódát zengeni, muzikalitása
és átlagon felüli mozgáskultúrája eltompulásra
ítéltetett, amikor Rondel Gabi elébe vágtatott hófehér
Dácián, és megkérte a kezét. Az első évek, a nagy amerikai
álom kábulata után arra ébredt, hogy valóban gyönyörű a
világ, ilyen gazdagságról álmodott csitri korában, és a
színpadon nem magyarul beszélnek. Mint majd valamennyi keleti
lelkű emigránsban, feltámadt az önkifejezés vágya. Önkéntes
versmondás, természetesen bús-lelkes erdélyi költőktől,
aztán önkéntelenül ömleni kezd a lélek, és omlanak az
emlékezés és vágyakozás versei, őszinte kitárulkozással,
saját verseinket egymásnak olvassuk könnyes szemmel,
szülőföldünktől szakadt szomorú erdélyiek, miközben azt a
kevés irodalmat is elfeledjük, amit az iskolában belénk
vertek, aztán rajzoljuk, megfestjük, kis- és nagyplasztikába
öntjük, kiszínezve, azt a ronda valóságot, amelytől
rettegve elmenekültünk, és máris kötetbe kívánkozik a Nagy
Nosztalgia. Hogy végezetül megvalósuljon minden álom. A
könyv mérete, a borítólap meg van tervezve, nekem csak az a
feladatom, hogy:
– Mint tárgyilagos külső szem,
elfogulatlanul olvasd végig az anyagot, és tégy javaslatot a
kötet szerkezetére, és föltétlenül a legjobb írásokat
válogasd ki.
Most Enikő pillog rám kedvesen. –
Természetesen nem várjuk ingyen. Én is elvégezhetném ezt a
munkát, de tudom, hogy nem lennék objektív. Én annyira
telítve vagyok a megfogalmazott érzelmekkel, hogy nem vagyok
képes szelektálni, mint ahogy anyaként sem tudnám a
gyermekeim közül egyiket vagy másikat előnyben részesíteni.
Egy pillanatig roppant intelligensnek képzelem
magam, mert felismerni vélem az ősmodellt: a boldog amatőrség
lenyűgöző termékenységre képes. De gyáva vagyok, képtelen
az őszinteségre, és máris és ismét korrumpálódtam.
Mentségem volna, ha csakis baráti tapintatból, gyámoltalan
tehetetlenségből vállalnám el, de ott motoszkál az alattomos
önzés: sosem árt, ha az embernek van egy igazán gazdag és
jelentős kapcsolatokkal rendelkező barátja, tágas
kastélyparkkal, ahol – "mint a moziban" – nemzetközi
partikra van kilátás, na, ez túlzás, mondjuk, van egy
tekintélyes haverunk, akit leköteleztünk. Hogy is fogadhatnék
el pénzt az egykori osztály- és sorstárstól! Őrizzünk meg
magunkból valamit, ami nemrég egy árnyalattal jobbá tette –
nem a diktatúrát, hanem a zsarnokságban az emberi
kapcsolatainkat. Ahol hivatalos, tisztességes, vagyis munkával
szerzett jövedelemkiegészítésre nem volt mód. Aki tehette,
lopott a gyártól, az államot megkárosítani nem volt
erkölcstelen; a humán értelmiség "természetben
kereskedett": ki mihez értett, abban segített, s a pénzbeli
viszonzás ismeretlen, bármiféle munka árfolyama a barátság
volt. Hogy Rondel Gabi ott volt-e a kölcsönösségnek ebben a
láncában, nem tudom. Biztos, hogy valakinek valamikor adósa
maradtam; most törlesztek – hazudom magamnak.
Mikor felülök a vicinálisra, hónom alatt a
paksamétával, dicséretnek hallom, amit Gábor utánam kiált:
– Jó munkálkodást! Aztán úgy szerkeszd
meg, hogy nem akárki, hanem Dávid Péter fogja írni az
előszót, esetleg Hidegszamossy.
Érdek nélküli szándék-e az, amit kanti
jóakaratnak vélek magamban? Vagy alamuszi hódolat az érdekek
új rendjének?
És íme, hamarosan utolér az erkölcsi,
eszmei értékű jutalom. Előbb egy rövid dicséret a
mobiltelefon apró ablakában: "hallom kö fács csévá
értelmes dolgot is".14 Az elmaradt balatoni
osztálytalálkozóhoz semmi kommentár. Csendes hétvége az
íróasztal mellett, a fél éjszaka SMS-ekkel és megszakadó
beszélgetésekkel telik. Belém üt a felismerés: ez a csonka
mondatos, röhécselő, idióta-virágnyelv önvédelmi
reflexként alakult ki a nyolcvanas években a
telefonlehallgatás ellen, és utóbb beleragadtunk a
szokásainkba, Csabai Lehelnél ürügynyelvvé vált a
beszédmód, a lényeget megkerülendő. Órákon keresztül
újból és újból felhív, beszélünk a semmiről, aminek
lényege: maga a telefonhívás mint a jutalom gesztusa. Szöveg:
"rondelfin ünotö rapid spre USA dakö jést szomorú te
bucurö a minden NAPI PINA. Hát az én nevem MEZSÓ? Keresd
meg!"15 [...] Hang: – Hé! Na, érted?... Az új
műtermemből beszélek... Egyszer tornaórán elakasztottál,
megütöttem a könyököm, és másnap majdnem elvesztettem a
mérkőzést miattad. Tu de ce nu esti cu noi, auzi?16
[...] Szöveg: "Csé facsé popa?17 Mért
barátkozol azokkal a csurkista papokkal?" [...] Hang: – A
jövő héten pénteken várlak a nagy kiállításomra. Olvass
hozzá szakirodalmat, hogy megértsd. Olyan, hogy odaszarsz, ha
feléred ésszel.
Akkor még nem tudtam, hogy utolsó alkalommal
veszek részt Csabai Lehel-, avagy Mezsó-kiállításon.
A régi, ismert motívumok olyan impozáns
méreteket öltöttek, hogy teljesen kitöltik a rangos
kiállítóhely monumentális tereit, az ember szinte fuldoklik a
hófehér alapon villódzó női szervektől. Furcsa, mégis
igaz, hogy a leghatásosabb kép, melybe az ember már az utca
sarkán, az épület előtt meg az ajtóval szemközt is
beleütközik, a plakát, Csabai Lehel nagyméretű portréja.
Stilizált figurája térdtől felfelé látszik, szeme kissé
túlrajzolva szegeződik az előtte elhaladóra, minden irányban
követi a plakátra pillantót, s ezáltal az alak teljes
súlyával ránehezedik közönségére. Odabent szórólapok,
prospektusok és albumok hirdetik az alkotó tekintélyét:
idézetek közismert tévésztároktól,
médiaszemélyiségektől, köztük Dávid Péter vezető
újságírótól, Rondel Gábor
előadóművész-laptulajdonostól és Rondelné Fehér Enikő
szín-, vers- és festőművésznőtől. Egyre kisebbedem a
csillogó, mosolygó nagyságok között, és szinte
láthatatlanná válnék a művész bevonulásakor. Lenyűgöző
a látvány, Csabai Lehel mintha még nőtt volna, őszülő haja
bozontos, hosszúra eresztve. Meghízott, terebélyesedett, de
ami a leginkább szembeötlő, annyira, hogy az első pillanatban
nem is tudom felfogni, mitől oly különös, szokatlan az egész
jelenség: mérhetetlen súlyú szakálla alant három ágba van
fonva, föntebb haj és szakáll pajeszbe szövődik. Csak most,
a meglepetés ocsúdásában értem meg, amit évekkel ezelőtt
kellett volna: a hangnem és a külső jegyek szimbolikus
összefüggéseit. Elébem villannak a Név betűi: M - E - Z - S
- Ó, és mint a divatos rejtvényjátékokban, kavarogni
kezdenek, ugrálnak, helyet cserélnek, majd egyetlen
szemvillanás alatt megszületik a végső rend, amit – rajtam
kívül – bárki régen felismerhetett, ha van vizuális
fantáziája: MÓZES. Mit is keresek én itt, Uram, ebben a
rangos, előkelő társaságban? Miért van szüksége Lehelnek
rám, a szürke eminenciásra ebben a pompás, csillogó
forgatagban? Talán egyedül maradtam a közös múlt, a kezdetek
reminiszcenciájaként, magam vagyok egy nemzedék (ön)igazolása?
Lehel mindenkit személyesen ismer, és
mindenki részesül lomha kedvességéből egy ölelés, a nők
egy nagy szorongatás és egy pajzán félmondat erejéig. Nekem
is jut kézfogás meg egy felszólító mondat: – Nehogy elmenj
a fogadás előtt! – És pezsgővel a kezemben, miközben
teljesen elveszettnek és idegennek érzem magam, a jeles
művészettörténész megnyitó előadásán elmélkedem.
Amióta megszűnt a cenzúra, a magyarázó szöveg kész
elszakadni tárgyától. Csabai Lehel és sorstársainak
művészete, mely mindenek kezdetén, a hatvanas–hetvenes évek
fordulóján puszta gesztus értékű tett volt, úgy vélem,
mély gondolatok igénye nélkül és ellenére, gúnyos-ironikus
fricska, pukkasztása polgároknak és elvtársaknak,
önismétlése, sokszorozódása, mennyiségi növekedése által
nevet kapott, "besorolódott" a neoavantgárd, majd a
posztmodern paradigmába, erotizmusnak, primitivizmusnak,
experimentalizmusnak vagy dehumanizálásnak neveztetett. Mivel
nem volt "mondanivalója", hiszen a realista figurativitás,
a "szocialista valóságábrázolás" karikatúrájaként
jött létre, magát a szellemi ürességet testesíti meg, s ezt
a kiüresedést a látvány növesztésével leplezi,
extra-hiper-giga-mega-méretű semmivel helyettesíti a puritán
gondolatot. Az értelmezés vaskos szótárt, "a jelenség
átvilágítására" bonyolult szókészletű szöveget hoz
létre, amit itt senki sem próbál megérteni, viszont roppant
jól illik, akárcsak e jeles vendégek csillogása, a pompás
környezethez. Minden az elkápráztatott érzékeknek, a
szemnek, a fülnek, a testi vágynak szól, és miközben most,
évek múltán újraalkotom képzeletemben a látványt, rá kell
döbbennem: egy olyan világban, mely felé közelítek, ahol a
küllem, a tárgyak szemnek szánt sziporkázása már csak
homályként érzékelhető, ahol a dolgok észlelése belülről
történik, mert a homályban csak a lényeg marad meg, ott
nevetséges hívsággá, paródiává és értelmetlenné válik
ez az egész káprázatos karnevál.
Csakhogy akkor, épp azért, mert
kívülállónak – nem, nem pontos a szó: kívülrekedtnek –
éreztem magam, egyúttal csábított és iriggyé tett a
káprázat. Lelkes gratulációm után Lehel valami olyasféle
röhécselő buzgalommal szorongatta meg a vállam, ahogyan
réges-régen Rondel Gabit cibálta a padban. (Figyeljük csak:
"lelkesen", álnokul gratuláltam, mint mindenki más, a
"másoknak" azonban mentségére szolgált, hogy az élmény
és a látvány hatásától elbűvölve, gondolkodás nélkül,
tehát őszintén tették.)
– Na, csodálkozol, mi? Hitet váltottam
megint, he-he.
– Hát, mindenkinek joga van... az elveinek
megfelelően... – Próbáltam ismét azt mondani, amit igaznak
vélek.
– Az, az. Sokkal régebb vagyok zsidó, mint
ahogy ti tudjátok. – Ez a ti csakis az egykori
osztálytársakra vonatkozhatott. – Mindig is zsidó voltam,
csak én sem tudtam. – Elnevette magát, s ezzel sokat
visszavont a kijelentés súlyából, de lehet, hogy a humor
terhével még nehézkesebbé tette.
– Látod – igyekeztem én is alkalmazkodni
a könnyed hangnemhez, s körbemutattam a termen –, ilyenkor
sajnálom, hogy én csak magyarnak születtem. Kétszeresen
kisebbséginek, romániai magyar zsidónak lenni egyszerre nagyon
rossz és nagyon jó lehet.
Ekkor minden elromlott.
– Hát nem mindig mondtam neked, hogy mért
nem tartozol közénk? Mit kapsz azoktól a csurkistáktól?
Neked is megérné... Külföldi utazások, tanulmányok,
előadásokat tarthatnál... Csak... – Elhallgatott, én pedig
meglepődtem, mert nem emlékeztem, mikor hallottam tőle
utoljára ilyen hosszú összefüggő szöveget. Az enyém
töredezett.
– Csak? Mit csak?
– Hát csak kéne egy jó név...
Rondel Gabi lépett hozzánk érdeklődve, Lehel
pedig a régi, emlékezetes mozdulatait vette elő.
– Né, ennek nem kellett megváltoztatni a
nevét, hogy valaki legyen – mondta heherészve, s ezzel
végéhez közeledett az összefüggő szöveggörgeteg. –
Aztán téged is megcsinálhat a média, s Rondelfin, he-he,
csinálja a médiát.
A fényár hunyorogni kezdett, a képek a falon
hullámzottak, de nem tört ki belőlem harag, csak hebegés.
– Hát... Ha így nem vagyok jó... Hát...
mért lennék jobb más névvel...
– Ajaj – huhogott Lehel, és egyik kezével
Gábort, a másikkal engem ölelt nagy-nagy szeretettel magához.
– A külső megváltoztatja a belsőt. Te – fordult Gábor
felé –, megkérjük ezt az embert, az iskolában olyan jókat
tudott írni, ha még nem felejtette el, hogy kell fogalmazni,
hogy beszéljen ő is a következő kiállításomon.
Gábor nem szólt semmit, csak szórakozottan
bólogatott, pohárral a kezében.
– Te ne is írj semmit a munkásságomról.
– Egészen fellelkesült önmagától. – Csak a közös
emlékeinkről. Hogy hogy akasztottál el egy tornaórán, he-he
– váltott humorba –, hogy fedeztétek fel Száviccsal, hogy
művésznek készülök. De ha meg is akarod érteni, hogy ki
vagyok és hol tartok – szakította félbe saját magát –,
akkor egy könyvtárat kell hozzáolvassál.
7.
Készültem, bizony, készültem, drága
barátaim. Hogy összeegyeztessem az emlékek elfogultságát
valami csekély művészeti tudással, a képzeletet a
tényekkel, az érdekből vallott hamisságot a kimondhatatlan
igazsággal, ahogyan minden tanárember életében legalább
egyszer kiverejtékez magából egy "művet": kis dolgozatot,
ünnepi vagy emlékbeszédet, és ebbe belegyömöszöli
évtizedek óta kallódó "fontos gondolatait" a
barátságról, a társadalomról, kultúráról, az idő
múlásáról. Persze az az "írásmű" mérhetetlenül
rövidebb, tömörebb volt emennél a hosszadalmas monológnál,
és gondolatmenetében természetesen épp ellenkező értelmű,
mert azt még ép szemmel, ép világ-nézettel írtam, akinek
érdekei fűződnek a látható valósághoz. Emezt a beszélyt
abban a homályban fejezem be, ahol saját régi betűimet is
csak légypiszoknak látom, s minden szöveget összefolyó
értelmetlenségnek, ezért látásom a látás káprázatának
és gyönyörének emlékéből él, úgy mondhatnám, befelé
terjeszkedik, ahol az érdekek és az érvényesülés tere
minimálisra szűkül. Az igazat próbáltam elmondani, a
korábbi igazam ellentétét, innen az elbeszélés
nehézkessége, így közeledem a végkifejlethez, amit mégsem
tudtam jól előkészíteni, folyton zsákutcába, tévútra
futok. Tudniillik nem maradt semmi meglepetés, asztalomon a
jegyzeteimmel és a telefonnal, katarzis nélkül érkezett meg a
kiállítás napjának reggele, az eseményé, melyre
emlékiratomat készítettem. És az üzenet: "Mérdzsém la
expozicijé te hogy vagy masina jé plinö te mért nem tarc
velünk mért kell ott kálvinkodni magyarkodni Rondelfin jé
böját bun va ciné nagy beszédet despre amintiri comune –
Mezso de minoritate zsido".18
(Utóhang)
Az ilyen üzenet nem vár választ, ezért
gyűjtöttem, rendeztem évekig a gondolataimat, készültem
valamilyen formába önteni, addig, hogy látásom
elhomályosult. Úgy látszik, ha az örökös kisebbségből ki
akar lépni az ember, valami egyébről le kell mondania: a
nevéről, a vallásáról, az egyéniségéről, a múltjáról,
az emlékeiről, az éleslátásáról. Ha sikert, ha látható
eredményt is akarunk – mondom ezt mint unalmas tanár bácsi
– , újabb s újabb szövetségeket kell kötni, és minden
szövetség egyszerre nyereség, és valami réginek az
elvesztése. Ha egyszer mégis meghallgatnál, Morgó, Mezsó,
Csabai Lehel (vagy ki tudja, mi a neved?), nem is az érdekelne,
éppen kivel kötöttél szövetséget, Mefisztóval,
Ahasvérussal?, hanem az: mit adtál fel a szövetségért? És
ami még fontosabb: mi célból kötöttél szövetséget? Hogy
értéket teremts? Vagy sportból, hogy sokan tapsoljanak neked?
Micsoda néked a hit, a vallás, a művészet, a közösség?
Szent cél és eszme, amibe egykor sokan belehaltak, s ma
röhögünk rajta? Vagy karneváli maszk, mely minden szezonban
változik? És a te dús szakállad, pajeszed belőled nő ki,
vagy csupa vendéghaj, alkalmi vétel, miként a kálvinizmusod,
egyszer protestáns, máskor protest művészeted? Te vagy-e te,
vagy utánzata egy művészi érzékkel megkomponált, kitalált
figurának? Vagy versengjünk, ki a fontosabb kisebbségi?
A nem zsidó magyar erdélyi már nem is kisebbségi
Magyarországon? Vagy úgy gondolod, valójában én váltam egy
fikció utánzatává? Kálvinisták közt halvány zsidó,
zsidók között nyakas, bősz magyar kálvinista? Ha a zsidóság
a hátrányos kisebbségi helyzet megtisztelő fogalmának
szimbóluma – akkor lehet-e zsidó, aki érdekből lesz azzá?19
Megjegyzés: Az elbeszélés
valamennyi szereplője csakis a fikció terében létezik,
beleértve az olykor személyeskedő, rosszhiszemű narrátort
is.
JEGYZETEK
1Kattanás hallatszik a kazettán, az utolsó
mondat rossz minőségben ismétlődik, majd sistergés
közepette: "Szóban ez az egész nehézkes, mint egy
körmönfont ideológiai tanulmány. De az írás nem megy."
Faág Előd szövegét, melynek koherenciáját a
természetes akusztikai eszközök (hangszín, szünetek stb.)
biztosítják, eléggé rossz minőségű hangkazettáról
jegyeztem le. Az elbeszélés láncszerűségét a tördeléssel,
számozással és további jegyzetekkel igyekszem érzékeltetni.
(Sz. L.)
2A párbeszédet mímelő részleteknél
érezhető az erőfeszítés, hogy az elbeszélő dramaturgiai,
színészi hatást akar elérni. Törekvése nem mindig
eredményes.
3Itt különösen figyelemre méltó az
idézés alaphelyzete. Faág Előd állítólag önmagát idézi,
de a hangvételből többszöri újrajátszással sem lehet
eldönteni, szavaiban mennyi az őszinte pátosz, s ami hamisan
cseng benne, az irónia-e, vagy csak agnosztikus keserűség. És
ha bujkál a szöveg mögött irónia, az a jelen felszínén
érvényes, avagy az elmesélt helyzetre vonatkoztatott, idézett
irónia? Ha pedig idézett irónia, akkor magára a beszélőre
hull-e vissza, avagy a történelmi helyzetre, esetleg a
kétértelmű nyelvi eszközökkel bemutatott közönségre
sújt?
4Az itt következő hosszabb szünetet
köhécselés, mocorgás, tehát nem tökéletes csönd tölti
ki. Mintha a beszélő próbálgatná a szóbeli szöveg
szerkezetének további lehetőségét: a némaságot úgy
feltüntetni, mintha az nem hiány, törés, hanem –
tudományos igénnyel így fogalmazhatnánk – egy kimondott, ki
nem mondott és kimondhatatlan szavakból álló narratíva
szerves része volna.
5Erdélyi Képzőművészek Műhelye.
6Romániában nem két félévből, hanem
három évharmadból állt egy tanév.
7Az értékelés tízes skálán történik.
A tízes a legjobb, a négyes viszont már elégtelen, így az
első három számjegy legfeljebb a tanár alattomos bosszúját
szolgálja.
8A hangszín ismét többet vagy mást mond,
mint a szöveg.
9Minden erdélyi művész tudja, hogy a
Matyi-ház Mátyás király szülőháza, méltó helye a
képzőművészeti főiskolának.
10Hivatalosan kétévenként engedélyeztek a
hatóságok egy-egy külföldi utazást, a valóságban csak nagy
kapcsolatokkal, kenőpénzzel stb. lehetett elintézni.
11A Teológiai Főiskola (Theologia)
tréfás, diákos neve.
12A román nyelvű szövegrész jelentése:
"Mi vagyunk az ország hazátlanjai [föltehetőleg a »Mivagyunk
a haza dicsősége...« kezdetű román hazafias dal
palinódiájaként]. Kicsi házat vásároltam a Balatonnál. A
fiúknak kicsi osztálytalálkozót szervezek."
13A hang itt feltűnően bizonytalan,
elfogódott és elfogult.
14"Hallom, hogy csinálsz valami értelmes
dolgot is."
15USA: itt szójáték. Románul a
jelentése: ajtó. "Rondelfin úszik az ajtó/az Egyesült
Államok felé. Ha szomorú vagy, örömöt szerez a..."
16"Te miért nem tartasz velünk,
hallod?"
17"Hogy van a pap?"
18"Útban vagyunk a kiállítás felé... A
kocsi tele van... Rondelfin jó fiú, nagy beszédet fog tartani
a közös emlékekről. Mezsó, a kisebbségi zsidó."
19A
hang zavarodottan fennakad, érzékeltetvén, hogy a kérdő
mondatok sora nem zárult le.