![]() |
Kabdebó Tamás
Otthon: mindenütt és
sehol
Horváth Elemér
költészetéről
Körülmények
Van egy kínai közmondás,
lefordították többféleképpen, de a lényege az: ha valaki
öt mérföldre elszármazik szülőhelyétől, az már idegen
földön él. Nos, Horváth Elemér csornai illetőségű magyar
költő most, hetvenhárom éves korában New Yorkban él, de
bebarangolta már Európát, az Amerikákat, a közbülső
szigetekből jó néhányat és elsősorban Itáliát.
Mikor egyszer Rómában soggiornóztam, egyik
ottani barátom, Zoltán megjegyezte: "Sajnálhatod, hogy nem
találkoztál Horváth Elemérrel, a József Attila utáni
nemzedék legjobbjával, mert ő éppen Firenzébe utazott."
Aztán elmentem Firenzébe, nemcsak őt
kerestem, hanem Michelangelo keze nyomát is, ezt megtaláltam,
Elemérre azonban nem leltem. Évekkel később találkoztunk a
"Mikesen", mely akkor a magyar irodalmi előadások és
versmondások mekkája volt. Horváth verseiből olvasott fel,
érces hangon, világosan, értelmesen, szavai úgy koppantak,
mint, gondolom, az Aggteleki-cseppkőbarlang cseppjei egykoron,
hogy aztán alakzatokba merevedjenek. Egy kötete volt már
akkor, a szerény külsejű, de igényes versekkel megtöltött Mindennapok
arca.
Ha most, sok évvel később megnézzük egyik
otthoni kötetének hátsó borítóját, ráismerünk: Horváth
Elemér alakja úgy él bennem, mint egy mokány, jó kötésű
emberé, enyhén cserzett bőrrel, dolgos, erős kezekkel. És a
tiszta ember, a szeretetre méltó ember benyomását kelti
egész valója. A fényképről Buonarroti arca tekint reánk,
egy könyvszekrény mellől. Az egyik szünetben a firenzei
mester verseiről vitatkoztunk. Elemér egyenrangúnak tartotta
őket Michelangelo márványszobraival. "Egy másik műfaj, de
ugyanaz a géniusz", mondogatta, s idézett is egyet-kettőt.
Szerintem nincs a Dávid- vagy a Mózes-szoborral
fölérő verse. Elemér jobban tudott és tud olaszul, mint én,
Firenzében tanították őt meg a nyelv finomságaira, én csak
egy esztendőt töltöttem addigra Rómában. "Michelangelo
kívülről-belülről körüljárja önmagát" – Elemér
erős hangja ma is fülemben cseng. "Viszont – mondtam én
– ő elsősorban önmagát írja meg, és egy kicsit férfi és
női szerelmét. Hol van a Buonarroti-versekben az az
univerzalitás, amit a Pietŕnak adni tudott?"
Ez a vita függőben maradt, s későbbi
összefutásaink alkalmából már magunkról, a mindenütt
sehol sorsról beszéltünk, a szerelemről, mely szerinte
képes túlélni egy negyed évszázadot, a hazáról, melybe ha
visszatérünk, belekóstolva vagy maradva, már nem azt
találjuk, amiből egyszer kényszerűségből eltávoztunk, de
el nem távolodtunk.
A kilencvenes évek elején, amikor egyszer
Amerikában előadó körúton csatangoltam, megbeszéltük
Elemérrel, hogy meglátogatom, felkeresem őt Mahopacban, a
Bullet Hole (Lövésütötte Lyuk) úti házában, ahol egy
amerikai feleséget találok, sok gyermekkel körülvéve, és
őt, a versfaragó Minnesängert.
Három könyvét, melyeket tőle kaptam,
1980-ban, ’81-ben, ’82-ben ezekkel az ajánlásokkal
díszítette: "Kabdebó Tamásnak, a trubadúr,
barátsággal..."; "Köszöntésül barátságáért";
"Baráti szeretettel, földije, Horváth Elemér". (Csaknem
egykorúak vagyunk.)
Hát igen, New Yorkban a volt csornai
gimnazista földijének tekintheti a volt bajai gimnazistát –
New York állam nem sokkal kisebb, mint Magyarhon. (Ha ugyan.)
Elindultam 1991 nyarán egy nagy, kimustrált
Dodge kölcsönkocsival New York városából Mahopacba
Elemérékhez. Nem értem oda. Feleúton, egy nagy zápor után
hátulról megtorpedózott egy ősöreg Cadillac, kocsim
kofferterében még a Horváthéknak szánt két üveg pezsgő is
összetörött.
Azóta nem láttam őt, csak a verseit.
Telefonálgattunk egymásnak, ritkán. Legutóbb két hónappal
ezelőtt hívott New York városából Elemér, mert megtudta
(tőlem), hogy költeményeiről esszét szeretnék írni.
Föl is adta postán mindazokat a H.
E.-könyveket, melyek magánkönyvtáramból hiányoztak.
Írországban az utolsó tizenkét hónapban 680 ezer levél
"kallódott el". Egy kihallgatáson két kihordó bevallotta,
hogy az ajánlottakat felbontották, majd a többivel együtt a
tengerbe veszejtették.
Nagy-Britanniában a tönkretett, elsinkófált
levelek, csomagok, értéktárgyak, küldemények száma 12
millióra rúgott. Magyarhonba küldött leveleim közül minden
tizedik nem fut be, három ajánlott levelemet ellopták, és
írásban hazudták, hogy azokat kézbesítették.
Horváth Elemér könyvcsomagja tehát nem
érkezett meg hozzám. A hiányt orvosolandó egy verőfényes
márciusi napot reggeltől estig, nyitástól csukásig az
Országos Széchényi Könyvtárban töltöttem, Elemér
könyveivel, verseivel.
Használati utasítás
Az első könyv, amit a könyvtárban
megkaptam, azt a címet viselte: Korszak Budapest
múltjából; egy másik Horváth Elemér írhatta, a XX.
század elején. (Lám, mindannyiunknak vannak névalteregói, az
enyém Lóránt egyik fia.)
A második könyv egy angol nyelvű amerikai
versantológia volt New Letters (1985) címmel, benne
Elemér három angolra jól fordított versével. A fordító,
Kolumbán Miklós mindkettőnk barátja volt, engem is fordított
angolra, mely nyelven biztosabban verselt, mint magyarul. A
magyar kultúrhűség nevében magyar témáit oltogatta, mint a
magyar műveltség szérumait, az amerikaiba. Három éve halt
meg hirtelen. Ebben a kötetben a három Horváth-vers mellett
Illyés-, Csoóri- és Ladányi-verseket fordított Kolumbán,
pontosan, szépen ("ahogy a csillag megy az égen").
Innentől kezdve Horváth Elemér magyar
nyelvű köteteit kronologikus sorrendbe állítom, és számmal
jelzem.
1. A Mindennapok arca. Róma, Anonymus,
1962, 50 oldal.
2. Egy fehér néger naplójából.
Párizs, Magyar Műhely, 1976, 83 oldal.
3. A homokóra nyaka. Versek, 1976–78.
London, Szepsi Csombor Kör, 1980, 72 oldal.
4. Maya tükör. Chicago, Framo
Publishing, 1982, 80 oldal.
5. A szélrózsa gyökerei. Válogatott
versek. Budapest, Orpheusz Könyvek, 1990, 208 oldal.
– ebben inter alia, válogatás:
5.1. Barbár parnasszus, 1979–80;
5.2. Szivárvány havassán, 1980;
5.2.1. Marzüász;
5.3. Földieper, 1981–82;
5.4. Orpheus redivivus, 1983;
5.5 Levelek sehová, 1984–85;
6. Scaliger Rosa. Új versek, 1987–88.
Budapest, Orpheusz Könyvek, 1995 (Felelős szerkesztő Parancs
János);
7. Talajvíz. Válogatott versek,
Budapest, Orpheusz, 2002;
8. Menestral. Budapest, Orpheusz, 2003.
Megjegyzendő, hogy a fentieken túl
Horváth Elemérnek még vannak kötetei, melyek azonban a
Széchényi katalógusában nem szerepelnek, és vannak olyan
versei – ezeknek számát nem ismerem –, melyek, bár
megjelentek olyan orgánumokban, mint az 1989-ig élő Új
Látóhatár vagy a ma is viruló Holmi, kötetekben nem
szerepeltek.
A XX. századi magyar költői sorsokra
jellemző, hogy a hatodik könyv felelős szerkesztője, Parancs
nem bírta ki a párizsi léttel együtt járó lelki magányt,
és hazatelepült könyveket szerkeszteni, míg Bikich Gábor, az
első jelentős magyar prózaversek tudója és Horváth Elemér
egyik első kritikusa még azokat is elítélte a hetvenes
években, akik hazajártak látogatóba.
Horváth Elemér költői életpályáját
négy magyar díj koszorúzza: az Ady Endre-díj, az Arany
János-díj, a Graves-díj (az 1992-es év legszebb verséért),
valamint a Petőfi-díj. Mindezekre büszke, bár nem kérkedik
velük, Elemér szerény ember. Első négy kötetét nyugati
vállalkozások fémjelezték. A római Anonymus egykor
regénypályázatokat is írt ki, a Magyar Műhely
hellyel-közzel húsz-egynehány évig mint az ottani ’56-osok
kiadója Párizsban működött, a Szepsi Csombor Kört,
Londonban, Cs. Szabó András, Czigány Lóránt és Siklós
István alapította, a FRAMO Kiadó Chicagóban a Szivárvány
folyóirat könyvszülő társa volt. Ezek a kiadók az emigráns
magyar lét variánsai, egyben a számkivetettség lelki
támaszai is voltak, hol a Horváth-versek olykor otthonra
találtak.
Az erősítők
A Horváth Elemér-versek sok-sok címmel
és mottóval szolgálnak, ezekből össze lehetne állítani az
európai irodalom egy csinos kis antológiáját. A
költeményekben többször a mottókban és a verscímekben is
olyan költők, írók, festők jelennek meg – gyakorta a
textusba beleszőve –, akik a költő, a vers, a megélt sors
erősítői. Íme a fontosabbak (nem teljes) sora, alfabetikus
sorrendben:
Ágoston (Szent) (ontológiai példakép)
Apollinaire (az újítók egyike és
életminta)
Bartók (ritmusadó)
Benedek (Szent) (a világi oldala)
Bessenyei (csodálat tárgya)
Brodsky (emigránstárs)
Dante (mint költő: mindenek felett)
Einstein (mint a dolgok viszonyítója)
Ferenc (Assisi Szent) (plusz és mínusz:
becsülés és tusakodás)
Hölderlin (költői példakép)
József Attila (a XX. századi költészet
Ádámja)
Kepler (világlátása)
Leopardi (költői zsenije)
Pascal (filozófiája)
Petőfi (az otthoni "vándor" a
"világvándorral" szemben)
Platón (a költőket kizáró prózai költő)
Rilke (spirituális költő)
Spinoza (követhető filozófus)
Trakl (felvillanások ötletek nyomán)
Villon (a veszélyes életminta)
Weöres (formailag utolérhetetlen)
Yeats (szimbólumaiban elérhetetlen)
Bartókból átérződik az aránylag
ritkán előforduló disszonáns gondolatritmus; Ágoston
példát ad az álorcákat levető, hazugságmentes vallomásra,
mely H. E. egyik erénye; Benedek a választott út
megélésének egyik példaképe, Assisi Szent Ferenc minden ("disse
Francesco agli ucelli laudata"), követendő példakép,
nem követhető példakép, az Isten kegyeltje, az, aki talán
félreértette Istent, a költő által alkalomadtán lefokozott
szent. Azt is mondhatnánk, hogy Ferenc életművét hajazva éli
meg Horváth Elemér önnön (maga által bevallott)
skizofréniáján át. Bár ezt az itt tényleg jelentkező
alkalmi skizofréniát én mint H. E. személyiségének csak
néhány molekulájaként érzékelem. Hiszen egyébként
jobbára egy igen tudatos, világos, felvilágosult, csak olykor
mániákus költőről van szó, aki ugyan sokat hintázott ebben
az anyagi világban, a hűtlenséghez sem lett hűtlen, és
sikeresen meglovagolta a Parnasszus egyik lovát.
Az élet értelmezéséhez segítette Einstein
(a dolgok viszonylagosak), a világ mégiscsak kerek voltára és
pontos mozgására (is) emlékeztet Kepler, Platóntól
megtanulta, hogy az ideálok akkor is költőiek maradnak, ha a
költőket kizárjuk, Rilkétől pedig azt, hogy a római
katolicizmuson innen és túl létezik az Isten, aki talán nem
is vallásos. Kétségeiben megerősítette őt Pascal, aki
talán eljutott (volna) a kétségig, ha hitének és
félelmének érzelmi vegyülete nem Isten mellett tört volna
lándzsát.
A versek tanúságát nézve a kezdő
állóképektől a kései versek hullámmozgásáig Elemér a
pogány kereszténység kálváriáját járta meg; a kezdeti ministránsból
így lehetett Minnesänger, akit űz a mistral. A költemények
részben mágikus pillanatok, részben lerakódások, részben a
lélekből kiírt kínok árnyékai, részben talmi örömök
májusfái, részben tilalomfák.
A Rodrigo Borgia (7.) című vers az
egész életmű legkegyetlenebbje. Ez a vérnősző Borgia pápa,
a főpásztorok alja nem a pokolba jut, hanem a mennyországba,
mert (az ördög mondja): "Az Isten szuverén." Még a
kétkedők jóérzését is felborzolja ez a vers, hacsak
eszükbe nem jut, hogy az ördög hátha hazudik, és minden
másként van.
Kézenfekvő, hogy az erősítő költők java
jobbára költői tevékenységével hat, Berzsenyi, Hölderlin,
Leopardi, Petőfi, Trakl, Villon, Weöres életútjában
"hasonló" a mi trubadúrjainkhoz. Dante nemcsak költői
példakép, hanem száműzött sorstárs is. Persze (miért
persze?) a József Attila-versek átélése, sorainak
beépítése, sorsának megidézése Horváth Elemérnél
éppolyan természetes, mint korosztályának megannyi magyar
költőjénél. (Sőt, már Nyugaton is találtam három ilyen
angol, illetve ír költőt, kik Attilára esküsznek.) Az "Íme
hát megleltem hazámat" búcsúsor akár refrén is lehetne
Horváth Elemérnél, hisz ő jön-megy az idehazából
odahazába, amely már nem annyira talpalatnyi anyaföld (igen is
meg nem is, az egykori és a mai Csorna), hanem lelki
berendezésének főbb bútorzata.
A stílus
Horváth Elemér nem ír hosszú
költeményeket, ritkán van, hogy egy-egy vers teste egyik
lapról a másikra átnyúlik. Ugyanakkor vannak olyan ciklusai,
mint például a Levelek Sehová ciklus huszonegy
szakasza, melyek felfoghatók egy hosszú költemény kapcsolt
részeinek. Nem mindegy, hogy ebben szakaszos levélpárbeszédet
folytat az otthoni kedvessel, s lesz ez a ciklus a menjek-maradjak
lekezeletlen menetjegye. Ez a szövődmény váltogatja a
versprózát a prózával és a verssel, az ütemes sorokat a
versszakokkal. Másutt úgy felbontja a verset (Tél
Etelközben), hogy egyes sorokra csak egy adott szótag jut.
A hetvenes években három versében van beépített "concrete
poetry"-rész, vagyis betűkkel rajzolt verskép.
Költészetének egészét a tájgazdagság jobban jellemzi, mint
a formai kísérletezés.
Bár többféle lejtemmel él, és szakavatott
módon, mindig vissza-visszatér a szonett ötödfeles
jambusához. Ír chiaroscuro verseket, fénylő
szonetteket, a szivárványszínek pompájában ragyogó
költeményeket.
Vannak tehát klasszikus formákat, ütemeket
befogadó versek, vannak szabadversek, a kettőnek vegyületei,
vannak prózaversek, itt-ott áthallások is. A felhasznált
színekben dominál a kék, az elképzelt, megálmodott,
félálomban látott tájakban a haza, aztán Olaszhon, illetve
az amerikai kontinens. A versek java kijelentő mondatokban,
jelen időben áll elénk, a múlt inkább emlékezés vagy
visszaemlékezés formájában, olykor allegóriaként,
szimbólumként: "Élek, vagy ez a második halál". A versek
színgazdagok: témáik vátozatosságát szonettek dominálják,
a legtöbbje formailag tökéletes, például a Magyar költő
a hazájára gondol Amerikában vagy a megtoldott sorral
(sorokkal) élő, mint a Szegedi képeslap (3.). (Ez az
egyik kedvenc H. E.-versem, mottónak is használtam első Róma-könyvemben.)
Máskülönben úgy érzem, hogy a négysorosok
(egy tucat van belőlük) Horváth Elemér legnagyszerűbb
versei.
Íme egy példa:
Elcsodálkoztam a csillagokon
elcsavarogtam a földön
hazaértem a szerelemben
fönnakadtam a világ rendjén.
Kívülről tudom, mert a rím is segít,
a következőt:
Kínlódva éltem szabadon
ezen a furcsa csillagon
s remélvén, hogy a föld alatt
olcsóbban leszek majd szabad.
Határ Győző mondása is a fülemben cseng:
"A szabadvers sorait elfelejtik. Legfeljebb csak a tartalmára
emlékeznek. Ezért nem írok többé rímtelen verseket."
A fény nagy szerepet játszik H. E. költészetében,
"hirtelen örökre megbélyegez a fény", mondja a Korai
utazásban (2.). Az Orpheus redivivus (5.4) versek
dandárja ragyogó fénnyel árad, az olykori sötét, borongós,
szürke a vakító fehér, a zöld, a kék, a rózsaszín
mellett.
Érdekes sajátossága H. E. stílusának, hogy
a nagybetűs vagy dőlt betűs szavak előtt nincs névelő. Azt
hinnénk, ez összeolvadást eredményez, holott ellenkezőleg,
súlypontot kap a névelőtlen szó. (e. e. cummings ilyen hatás
kedvéért irtotta ki verseiben a nagybetűket a
tulajdonnevekben.)
A másik – költői pályájának közepén
megjelenő – sajátosság a több hely kihagyása a szavak
között. Ez a helykihagyás a gondolatjel használatát
helyettesíti, variálja.
A Horváth Elemér-i költészet porcikáiban
fellelhető disszonáns elemek, "posztmodern" atomok: a
formák, a gondolatcsírák egységessé varázsolódnak. Van
tehát egy bűvös kaleidoszkópja.
Ne hallgassuk el költőnk menestralbeli
kirándulását a mocskos szavak lápvidékére. Talán Petri
György hatására (is), talán a honban elhatalmasodott
trágárság mián Horváth Elemér is írt vagy másfél tucat
obszcén szóval éktelenített költeményt. Az olykor-olykor
csattanónak használt aljaszó pikánssá teheti az elme adott
gyümölcsét. A pikantéria azonban mocsárba fúl, ha
egyre-másra használjuk a kocsmában otthonos, a templomban
elundorító szavakat.
Szerencsére költőnk letért erről az
ösvényről a fény felé vezető útra, ahonnan indult.
A másik kifogást az aprócska szent, Assisi
Ferenc glóriájának beporolása miatt emelem.
Nem vagyok egyedül abban, hogy Ferenc a
kedvencem a "Mindenszentek közül". Nemcsak a madarakat
etette, hanem elment a szultán táborába is, hogy
összebékítse a muzulmánokat a keresztesekkel. Nem érdemli
meg Elemér rá szórt kételyeit. Ezért e kis verset küldi
Elemérnek Ferenc maga:
Barátom, ha majd elérsz ide, meglátod
egynap idefent, másnap odalent
sínylődik minden barátod;
a túlvilág elmeállapot:
mi vesszük, Isten osztja nap mint nap
a lapot.
Mi több, bíróságában esküdtek vagyunk,
s Ő mindent velem, veled, vele mér
drága barátom, Horváth Elemér.
A harmadik kifogásom az, hogy Horváth Elemér
nem szerette a korán elhunyt Keszei István székesfehérvári-párizsi
költőt. Igen, Elemér többre vitte, de István is ugyanúgy
kezdte, és néhány emlékezetes verssel gazdagította az
emigráns magyar irodalmat. Mert csepülni (mondta egy másik
szent) csak a nálunk jobbakat szabad.
Utazás
Kétféle utazás van, s ezek, mint
párhuzamosok a végtelenben, összeérnek.
Az egyik utazás földrajzi, erről volt
szó már, megnevezve a földrészeket s a földek részeit; a
másik a belső utazás, mikor az ember saját emlékei,
olvasmányai, képzetei és kényszerképzetei segítségével
bejárja lelkének tájait.
A földrajzi utazás legjelesebb
megjelenítése a Maya tükör (4.), melynek borítóját
a szépemlékű Krump Éva, Lugano legjobb magyar festője
tervezte. Ebben a könyvben felvillan Peru, Nicaragua, Párizs,
Magyarhon, az USA, Róma, Firenze, Ravenna, Pannonhalma, Csorna,
Drezda (Rafael kapcsán), valamint Athén, Rodostó és Zágon.
Ugyanakkor minden felvillanó vagy megtett
földrajzi utazás egyben olyasfajta önarckép is, mint amikor
Rafael az Athéni iskola című vatikáni festményre
ráfestette önmagát. Egyébiránt Horváth Elemér nem
szűkölködik a valódi arcképekben sem, vagyis saját magát
teszi a vers fókuszába, mint tette volt két tucat
önarcképével Rembrandt. Van aztán egy harmadik fajta kép,
ahol a háttér és az önarckép összeötvöződik. Lásd Szárszói
szérum. Így kezdődik: "Nem tántorogtunk ki Amerikába /
Repültünk és elég kényelmesen."
Avagy, lám, ezek a sorok:
Ó automatikus felebarátaim
hadd mondjam el nektek a Vérmezőt
ahol a térképről lelép a kankalin
s a szélben istenlámpás hava száll.
A belső földrajz időtlen vargabetűit
rajzolják azok a versek, melyek egy lelki tájat festenek le,
mint például a Pátria (7.):
régóta árnyék lakozik a küszöbön
az aki nem érkezik meg soha
s örökre otthon van útilapuiban
kívül fehér papírcsónak a pocsolyán
tele szirénekkel horgonytalan
belül egy asszony kávét forral a rezsón
s egy pillanatra csak lehajtja a fejét
freskó régen befejezett háborúból
ajax? hektor? többé nem tudni már
távoli vonat megrázza az ablak üvegét
aztán a fényes átmeneti csönd
bejön megint
az árnyék végtelen.
Horváth Elemér kedvvel kalandozik az
ókorban, a történelemben, az irodalomtörténetben, hogy a
neki kedves személyeket onnan megidézze. A legtalálóbbak
szerintem a görög vagy a görög-római mitológia
személyiségei, a hangulatot idéző Marszüasz, a sötét
Perszephoné, a földi kék Démétér, a küszködő Próteusz
vagy Herkules oszlopai. De megjelenik az emigráns ős Mikes
Kelemen és a visszaemlékezés szárnyán Bakucz Jóska és
Siklós István is. (Ők is "egy életre mentek el félcipőben
és kiskabátban".) Egyaránt kedves tája költőnknek a
szerelem, annak tengere és partvidékei. Tudvalévő, hogy a
pátriárkáknak több asszonyuk volt, többeket szerettek. Kik
hozhatnák fel Elemér vétkéül, hogy befogadó otthonában
amerikai asszonya van, odahaza pedig eredeti és
visszaöröklött szeretője. Ezt csak azért hisszük
skizofréniának, mert az Újszövetség tanítása nyomán
elméletben túlhaladtunk az Ószövetségen. A Horváth
Elemér-versek a két asszony közti kalandokról is szólnak, az
olasz lányról például, kit nem osztálya ragadott el tőle,
hanem egy svéd lány. A képzeletben, mármint az olvasó
képzeletében is, a szerelemmel társutas a szabadság (és a
szabadosság), azzal és akkor feküdni le, amikor az Ámor
megnyilazta pár véráramkörében nekiindul a szerelem.
Nemritkán az érzés csupán testiekre szorítkozik. (Priapusz,
5.2.1.)
Azonban nem erósz a lényeg, hanem az agapé.
A szeretett (szegedi) asszony egyrészt hús és vér személy,
másrészt ő a megtestesült Hungária. Benne egyesül a
szerelem a hazaszeretettel.
Mint mindegyik érdemes nyugati magyar költő,
Bakucz, Siklós, Keszei, előttük Fáy Ferenc, Bikich és
Csokits, Horváth Elemér is a haza lelki (és időnként
földrajzi) tájait énekli meg.
Költőnk nem kalandvágyból vagy a gazdasági
jobblét miatt ment Nyugatra, hanem azért, hogy életét mentse.
Anyagilag és szabad mozgását tekintve idekint jól megvolt,
szellemi horizontja is kiszélesedett, de a hazához való lelki
ragaszkodás "nyomorékká" tette. Erről szól a Menekülő
(6.), a Bizarrság ("Kettévágtatok egy embert, egyik
fele verset ír"), ezért gyötri őt az átvonuló,
átdübörgő, átviharzó történelem. Horváth Elemér
Kabdebó Tamásnak: "Egy otthoni költő ezt mondta nekem, amikor
kimentetek, kiléptetek a történelemből! Igaz ez?" Nem
igaz – feleltem. Más szóval: "Az eb a magyar vers / és a
karó a nyugati világ" (8.). Egy magyar költő halálára
írta e feledhetetlen sort: "A születés az abszolút vákuum
gyűrődése, amely halálunkkal kisimul." (8.)
Mindazonáltal az életet (ez H. E. egyik
receptje) habzsolni jó. A hazavágyás érzése ötvöződik a
fiatalság utáni vággyal és ez a képzet a vajda János-i
képtelen elképzeléssel: "képzeld el ami megtörtént meg
nem történtté lehet." A Talajvíz (válogatott
versek) tanúsítja: "Mindenütt otthon vagyok" – ergo
sehol sem vagyok otthon.
Hat irodalomtudó emberrel beszéltem Horváth
Elemérről, költészetéről: Siklós Istvánnal, Kolumbán
Miklóssal, Határ Győzővel, Cs. Szabó Lászlóval, Zerkowicz
Judittal, Csizmadia Zoltánnal. Négyen közülük igen jelentős
költőnek tartották a "trubadúrt", egy közepesnek vélte,
egy zseniálisnak. Én nem szeretnék minősíteni, mert a
költészet nem a Borsodi Liga tabellája. Csak arról lehet
szó, hogy egy adott kultúrtérképen fontos csomópont lehet-e
egy minőségi költészet vagy sem.
Úgy gondoljunk a külföldön élő (vagy
félig-meddig ott lakó) költőre, mint egykor a végvári
vitézekre. New York, London, Párizs, Toronto stb. a magyar
kultúra végvárai magyar kulturális kirendeltségekkel.
Mielőtt ezek működni kezdtek volna, ott voltak a magyar
költők – Bakucz, Papp, Csokits, Tűz Tamás, Határ Győző,
Horváth Elemér –, akik ébren tartották a magyar nyelvi
lelkiismeretet és ’56 tételeit. Nyelvi készségükön ne
csodálkozzunk, hisz volt nekünk már Mikesünk, Rákóczink,
Verseghynk, kiknek nyelvi ékessége nem homályosult el,
tapasztalataik letétje gazdag hagyatékuk.
A Scalinger Rosa (6.) egyik sora így
hangzik: "1933 április 15-én számba vettem az idő
pisztolyát" – a születés tényét ennél jobban kifejezni
aligha lehet. S ez a kezdet előlegezi az időigazító
Mindenható rendelte véget.