![]() |
Thimár Attila
Szlukovényi Katalin:
Kísérleti nyúlorr
Alexandra Kiadó, 2005
Bizarr ez a cím, és bár ez egyáltalán
nem illendő, mégis rögtön a szerző fényképét kezdem
nézegetni a belső fülön. Kísérleti nyúlorr? De lehetek-e
ennyire referenciális – hiszen ki tudja, vajon tényleg a
szerző van-e a fényképen? Maradjunk a címnél, hiszen ezt
értelmezve rögtön felmerül bennünk a kérdés: a nyúlorr
közönséges nyúlorr, és az kísérletezik, avagy egy
kísérleti nyúlnak az orráról van szó, egy szerencsétlen
állatnak egyik legfontosabb és leginkább mozgékony
testrészéről, amellyel ugyan pillanatok alatt megszimatolja a
veszélyt, de kitörni mégsem tud a laboratóriumi ketrecek
fémkarmai közül?
A cím játékossága mindkét értelmezést
megengedi, ám az életkörülmények pontos határai –
legyenek ezek a határok tér-, idő- vagy lelkiállapotbeliek
– olyannyira meghatározó jegyei e költészetnek, hogy
inkább a második értelmezési irány kerekedik felül az
olvasás során. Lezárult lelki történések lenyomatai e
versek, mind megannyi kis üvegcsébe dugott emlékdarab, szépen
sorakoznak egymás mellett a polcon. A ledugaszolt, zárt
palackok kemény falai a versformák, amelyek szilárd, jól
látható körvonalakat adnak a verseknek. Szlukovényi Katalin
biztos kézzel bánik a formákkal, antik eredetű és
reneszánsz gyökerű változataikkal egyaránt. A biztos kéz
azt jelenti, hogy a formai hagyományokat nagy biztonsággal
tudja átalakítani, továbbformálni, megújítani, saját
verseinek tartalmához hajlítani, pedig aki írt verset, tudja,
hogy ez a legnehezebb feladatok egyike.
A forma megújításának vagy akár
lebontásának ereje akkor mutat érdekes eredményt, amikor a
forma alapját képező logikai-szemantikai elemek esnek ki a
versből, és a széthulló, illetve folyamatosan átalakuló
formában a képeket csak a hangulati egység tartja egyben. A Lépcsőforduló
a késleltetés retorikai szerkezetét alkalmazza, ezért
klasszicista versnek is beillenék, ám a szövegből hiányzik a
központozás, amely ezt a logikai vázat tartaná, s ezért az
egyes sorokat csak hangulati és metaforális síkon tudjuk
egymáshoz kapcsolni. Mindehhez társul még, hogy a vers a
hagyományos shakespeare-i szonett alakját ölti magára, hogy
ezzel is rögzítse a széttartó képek sorát. Játék ez, de
komoly játék. Tiszteletre méltó erőpróbálgatás a szerző
kíváncsisága: mennyi terhet tud megtartani a versnyelv, a
képszerkezet? És e kérdés másik oldalán: mennyi
személyességet bír el ez a versnyelv?
Hiszen a költemények erősen személyesek,
még akkor is, ha a költő igyekszik szemérmesen háttérbe
húzódni a szövegtérben. Leginkább az utolsó ciklus, mely
egy epikai történet versbe fogalmazott elemeit rendezi egymás
mellé, ragad el minket a költőnő világába. A lírai
pillanatfelvételek sorozatán és a sorozatot összekötő
irónián keresztül lépünk be ebbe a térbe, amely többeknek
ismerős lehet hétköznapi életünkből. Az elvált,
egygyermekes férfival töltött idő örömei és kínjai akár
sematikus élethelyzetet és ehhez sematikus ábrázolásmódot
adhatnának, ám szerencsére az ironikusan fogalmazott sorok,
képek megóvják e műveket attól, hogy túlzottan patetikusak
avagy depressziósak legyenek: "De komolyan – mégiscsak
képtelenség: / fél kiló mélyfagyasztott brokkoli / fölött
álljak neki szakítani / életem klasszikus nagy
szerelmével?" A formai játék e ciklusban is erősíti a
költemények hatását. A szonettek strófabeosztásait és
sorhosszúságait megtartja a szerző, ám a sorvégi rímek
elmaradnak, s emiatt az élőbeszéd ritmusát mutatja a szöveg.
Az oldottabb, közvetlenebb beszédmódot viszont keretek
között tartja a hagyományos íráskép a
négy-négy-három-három sorosztással, sőt, a petrarcai
szonett tartalmi osztásait, a zárás reflexiós összegzését
is megtartja a vers.
A személyesség túlzott érzelmességétől
óv a forma statikus fegyelme mellett a versek lírai
tárgyiassága, s ezzel a 20. századi líránk legjobb
hagyományát folytatja Szlukovényi. Az ilyen lírához
szükséges az a belátás, hogy életünk menetét az apró
pillanatok mérik, és egyik legfontosabb tevékenységünk, hogy
ezeket megőrizzük magunknak. A pillanatok lenyomatát pedig
leginkább tárgyaink hordozzák, ahogyan itt-ott széthagyjuk
őket életünk különböző tereiben, hogy azután váratlanul
rájuk bukkanva megörüljünk nekik, majd máshol felejtve őket
újból kiessenek emlékezetünkből. Ekként lesz verscím és
téma e kötetben az Ágyneműcsere, a Kapualj, a
Kispárna, a Konyha, és ahogyan a tér egyes darabjai
főszereplővé lépnek elő, ugyanígy lesznek az idő egységei
is meghatározóak a töredékből épülő ciklusban: reggeli,
déli, délutáni, esti, éjszakai, éjféli töredékek követik
egymást.
Az irodalom hagyományában a tárgyakat a
klasszikus, kanonizált művek képviselik. Ezek az irányjelző pontok
értelmezéssel – éppen kanonizált voltuk miatt –
nehezebben becserkészhetőek. A klasszikus antik kultúra
szilárd alapjának kövei, maradványai a tusa... című
ciklusban bukkannak leginkább a felszínre, ahol Odüsszeusz,
Ariadné, Klütaimnésztra szerepét értelmezik újra a versek.
Az egykori hősök – manapság már pszichológiai alapalkatok
– modern kori, 21. századi szólamait foglalják egybe a
prózaversek, s a régi idő és napjaink összekötésének
legtömörebb megfogalmazása a ciklus címadó mottója:
"tusa: / mert ki-ki a másik kontextusa".
A személyesség túlzott előtérbe lépését
a már említett formai kötelékek és a tárgyiasság
"objektivitása" mellett a versnyelv patikamérleggel
súlyozott egyszerű köznapisága is akadályozza. A nyelv
válik a legfontosabbá akkor, amikor a személyes
megszólalásmód igyekszik visszahúzódni a tematikailag
személyes versekben. Az a nyelv, amelynek így, a főszerepben
egyéninek kell lennie, és egyben hagyománykövetőnek is, sőt
az olvasó számára otthonosnak, lakhatónak. Ha e három elem
nem megfelelő mértékben keveredik, akkor összeomlik a vers,
akár az egész kötet is. Szerencsére a költő megtalálta a
számára legalkalmasabb keverési arányt, s ezért a köznyelv
rugalmasságát, léhaságát kellő iróniával fűszerezve meg
tudta menteni a versek komolyságát, súlyát. A nyelvhasználat
kettősségét jól jelzi a Végül is című vers
összegző zárlata: "Őrzöm a pokrócban a fű szagát. / A
szobámat mondataiddal folyton / berendezem, átrendezem,
másokkal / folytatott beszélgetéseim szövete / egy-egy
szavadnál felfeslik, kivillansz, / eltűnsz megint. Ha itt
volnál, lehetnél / ennyire fontos?"
A kötet legelején azt olvashatjuk: "A
szerző a kötet összeállítása idején Móricz
Zsigmond-ösztöndíjban részesült." Ezt az ösztöndíjat
azért alapította annak idején a minisztérium, hogy segítse a
kezdő írókat, költőket, hogy megtegyék első és
legnehezebb lépéseiket pályájukon. Szlukovényi Katalin
megtette, rendszeresen publikál, és megjelentette első
kötetét is. A reményteljes kezdés után bizton várhatjuk a
magas szintű folytatást.