![]() |
Pék
Pál
Októberi
napló
madár zuhan a
nap-mögötti éjbe és
beléd mar a szél
s mint holdat az ág
orv-gyilokként metszi
éjedet a fény
és vinnyogás a
sortűz jégverése a
hulló pillanat
mi leplezetlen
fegyveredhez forrva itt
mégis megmarad
Pernyeszag
Örökségem
csatamező,
csillagtalan ország – –
Szégyene a szégyenemmel
el nem fedi arcát.
Mindenütt a hazug föld! S én
ligeteit járom?
Szavam sincs, mi átnyilalljon
poklos ugatáson?
Csak a sakál völgyeinkben,
ki utánam uszult?
S népem, ahogy önmagába
tépni megtanult?
Hol a rend, mi fölemel így,
ha mégis rám kiált
– mindenséggel elbűvöltre –
egy gyáva kisvilág?
Hol a rend, ha pernyeszaggal
dőlök majd a falnak,
s átkopog az ősz ott hozzám,
halottan a holtnak?
Rekviem-töredékek
1
Ajtószárnyak,
mint a kések.
Leölve a madarak.
Mért a vendég mégis, mégis,
ha a pohár meghasadt?
Éj kutyái ezek csak, vagy
zsibbadt voltak? Annyian
egyhitűek, kiket többé
nem sodor a vad roham?
2
Vagy
hejehujánk késői
ünnepén az isten
cinkelt lappal beszáll majd, hogy
egyet megsegítsen?
Hiszen minden eliszkolt, mit
fölemelt az életem:
perzselt föld, a fák, az ég, és
idegen lett, idegen – –
3
Megvakított
mécsek közt már
nem az ok, az okozat:
tépett szó, s mi fölnevelte
érette a gyászomat.