![]() |
Mátyus Aliz
"Az élet nagy
ajándékának tudom, hogy a Bethlen Gábor Alapítvány nevében
én köszönthetem"
Alapítvány a
nemzet javára – A Bethlen Gábor Alapítvány negyedszázada
1980–2005 (Szerk.: Bakos István)
Amikor kezembe vettem az Uránia Nemzeti
Filmszínház szép kávézójában, a könyvbemutatón a veretes
könyvet, amiről ránézésre megállapítható volt, hogy
külleme s belső látványa Nagy András grafikusművész
elképzelései nyomán alakult, s hátulról lapozva
végigfuttattam oldalain a szemem, megérett bennem az
elhatározás: úgy dedikáltatom a hajdani Eötvös-kollégista
társsal, hogy a fiamnak is ajánlja.
Sikerült.
"...és fiának, Bencének jó emlékül,
szeretettel ajánlom közös nemzetszolgálatunk általam
szerkesztett kordokumentumát a Bethlen Alapítványról, a régi
barátsággal. Bp. 2006. márc. 10. Bakos István"
Hogy mi adta a hirtelen ötletet?
A könyv végére illesztett Képes Krónika,
egy fotótár – az Alapítvány díjátadó ünnepségeiről.
És egy tapasztalat, hogy Bence azért tudja a
történelmet, irodalmat, mert ismereteihez korábban
Waldorf-iskolában jutott – kivételes szerencséjeképpen
jelenleg is igazi tanárok tanítják neki e tárgyakat –, ahol
is gondolnak rá, hogy maradandót adni egy gyereknek csak jókor
lehet, s csak érzékleteset.
Bence a könyvbemutató táján épp
Hrabalt olvasott, a háromkötetes életrajzát (Házimurik,
Vita nuova, Foghíjak), s ahogyan a bemutatón szereplő
könyv 286. oldalán Bohumil Hrabal, a világhírű cseh író
áll a Bethlen Gábor-díjjal, biztos lehettem benne, hogy hatni
fog.
Katkó Tamás fényképén Hrabal olyan
tartással jelenik meg, kitüntetését, a Bethlen
Gábor-plakettet két leengedett, nyújtott karral magához
támasztva s maga előtt tartva, mint a rossz gyerekek, akik nem
az elismeréshez, hanem a büntetéshez szoktak, s még az az
arcán itt-ott foltokban látható kis mosolyféle is valami
komiszságról árulkodhatna. Pedig Hrabal – a jó fotón ez is
látszik – elsősorban örül. Érzi az elismerést, nem lehet
másképp, hisz az itt együtt levők egyként tudják, kit
tiszteljenek benne.
Itt komolyan osztanak díjakat – a fotókon
látjuk, kik, látjuk, kiknek. És elmondják, miért. (Az első
öt év laudációi megtalálhatók e könyvben, a későbbiek
szintén napvilágot fognak látni.)
Az alkalom való a díjazott érdemeinek
felmondására, megbecsülésképpen is, újra
végiggondolásáért is.
Hrabal, akinek könyvei élvezetes részeiből
tudjuk, hogy kitüntetés–ki-nem-tüntetés terén milyen
gyanakvó és óvatos, okokat és miérteket körbeszaglászva
mesél, és elvicceli, amit csak lehet, Budapesten jó szimattal
megadta magát – a fotón is látható –, s a tőle
elképzelhető legnagyobb mértékben elérzékenyült.
Ha valami, ez érdeklődővé tehet egy Hrabal
hatása alatt álló mai tizennyolc évest egy szerveződés
iránt. Ahá, nocsak! Mi is ez tulajdonképpen? Van, ami még
Hrabalt is megszelídíti? Az ilyenre aztán rá bírják mondani
(de lehet, hogy inkább gondolni), hogy ez igen.
A fotó otthon, nem tévedtem, bejött
Hraballal, ehhez csak jó lendülettel kellett érkeznem. Így
aztán nem volt miért kihagynom a megjegyzést, hogy érdemes
átlapozni a többit is.
Egy hét se telt el, a könyv újra a
kezünkben, mert fel kellett emlegetni, okkal, hogy a könyv
fotóin csupa olyan ember – legyen az kitüntető, kitüntetett
vagy épp gratuláló –, aki egyaránt nézegetésre érdemes.
Ezt az épp lezajlott március 15-i
díjátadásokhoz kellett szúrjam-kapcsoljam, merthogy ezeket
Bence igen jó humorral kommentálta. A ceremónia az
Operaházban – átadás-kézfogás-gratuláció és köztes
idő – valóságos cseh filmes hangokat hozott ki belőle.
Ha az elismerést olyan fajsúlyú emberek
adják, akik maguk is megkaphatnák, ha laudációt az mond, aki
érti, amit dicsér, súlya van annak.
Szépek a fotók. Szépet lehet csinálni olyan
emberekről, akiknek arcvonásaiban, fejtartásában, ahogy ülnek
és ahogy állnak, felismerszik a szolgálat. Az a fajta, amelyik
Bakos István dedikációjából pontosítva: a "közös" és
a "nemzet" szolgálata.
Én már otthonosan mozogtam a könyvben,
így hozzáfűzhettem, hogy remekül szerkesztett. Bence mögött
nem kis tapasztalat állt e téren, még Waldorf-iskolás
korában napvilágot látott három újságja, mind a
természetről, s címük egy-egy állatnév volt; célja:
állatokat megismertetni, védeni és menteni. Így mondhattam
neki, hogy Bakos Istvánnak nem lehetett nehéz dolga.
A Bethlen Gábor Alapítvány elgondolójának,
életre mozgatójának, motorjának csak idő kellett hozzá,
hogy a huszonöt éves történetet – beszédekből,
tanulmányból, dokumentumokból – elmesélje-megszerkessze,
hiszen ez a történet nehezen választható el az ő személyes
történetétől.
A krónikás, a hű mesélő, az ügyet
szolgáló személy azonossága miatt lehet – egy idő után
– olyan jó otthonossá lenni a könyvben. S mindenki
megtalálhatja benne, ami őt a dologban érdekeltté teheti.
Megvannak benne a BGA nagy ellenállással szembeni
létrehozásának kordokumentumai (a III/3-as ügyiratokat is
beleértve), felsorolva a kurátorok, alapítók – micsoda
névsor, Bence! Csak az elhunytak is, a 65 személy közül, akik
az alapítvány életre hívását – nemzetféltő szándékkal
– támogatták: Illyés Gyula, Illyés Gyuláné, Németh
Lászlóné (alapítók), Juhász Gyula, Szabó Gábor
(kurátorok), Barcsay Jenő, Benda Kálmán, Borsos Miklós,
Czine Mihály, Fodor András, Hanák Péter, Huszárik Zoltán,
Jékely Zoltán, Jócsik Lajos, Juhász István, Juhász Pál,
Kiss Ferenc, Levendel László, Makkai László, Nemecz Ernő,
Nemes Nagy Ágnes, Páskándi Géza, Somogyi József, Szécsi
Margit, Vas István, Zelk Zoltán és Zsebők Zoltán (alapító
tagok). És Bakos István kiemelésében: az élők közül az
alapítványért végzett munkában különös érdemeket
szerzett Márton János (kuratóriumi elnök), Nagy Gáspár
(kurátor és titkár), Kalmár Judit (titkárnő) és: Bíró
Zoltán, Kiss Gy. Csaba, Lezsák Sándor.
Az alapítvány nevét adó személy példát
mutató érdemeinek végigsorolása is legteljesebben Bakos
István Nagyatádon – 2003. május 10-én – a Bethlen Gábor
tiszteletére állított kopjafaavató alkalmából elmondott
beszédében szerepel, de megtalálhatók a BGA más díjainak
– Márton Áron-emlékérem és Tamási Áron-díj –
névadóiról és a díjak plakettjeinek megalkotóiról szóló
ismertetések is.
A BGA Sajtószolgálata által a
könyvbemutatóra készült szórólap ismertetőjét idézve:
A könyv "az ún. nemzeti demokrata
ellenzék fontos kordokumentuma". Az ellenzékek
közül a nemzeti demokrata ellenzéké! Érted, Bence? és –
mennyi munka és idő után, s a másik ellenzéki csoport
látványos megemlékezései után – ez az első mementó az ő
tevékenységükről.
"A Püski Kiadóval közösen kiadott 320
oldalas könyv gerincét, egyben a Merjünk magyarok lenni!
c. második fejezetét Szécsi Árpád fiatal
politológusnak az Alapítvány első évtizedét feldolgozó
hetvenoldalas tanulmánya és részletes Kronológiája alkotja,
amelyet félszáz korabeli fakszimile, eredeti dokumentum
egészít ki."
"Az 1980 óta működő Bethlen
Gábor Alapítvány anyagi, szellemi és lelki
támogatásával és díjaival úttörő szerepet vállalt a
közép-európai szellemi együttműködésben, a mai
határainkon túl élő magyarság hazai megismertetésében,
kiváló képviselőinek, értékeinek népszerűsítésében, a
nemzeti összetartozás szolgálatában. Eredményeit,
tevékenységét itthon és külföldön kitüntetésekkel is
honorálták."
És idézet a Magyar Örökség-díj átadásán,
1997 márciusában elhangzott laudációból:
"Ez a civil kurázsival és
anyagi-szellemi-fizikai áldozatvállalással működő
Alapítvány 1985-ös legalitását követően egészen a
rendszerváltásig a nemzet s különösképp az elcsatolt
részeken élő magyarság mindenféle terhét és gondját
kényszerült vállalni, a menekültek és üldözöttek
ügyeinek intézésétől az élelmiszersegélyek és könyvek,
folyóiratok kicsempészésén és a továbbtanulók
ösztöndíjazásán át a legkiválóbbak megismertetéséig és
díjazásáig. Ez a társaság éveken át olyan, a
rendszerváltást követően létesített kormányzati szervek,
köztestületek és közalapítványok feladatát igyekezett
pótolni és ellátni, mint a Határon Túli Magyarok Hivatala, a
Művelődési Minisztérium Határon Túli Magyarok Főosztálya,
a Magyar Máltai Szeretetszolgálat, a Segítő Jobb
Közalapítvány, az Illyés Közalapítvány, az Új Kézfogás,
a Kölcsey és az Apáczai Közalapítványok vagy a vajúdó
Magyarok Világszövetsége."
Milyen jó, hogy József Attila-, Márton
Áron-, Németh László-, Ady Endre- és Weöres
Sándor-idézetek vezetik be a fejezeteket!
A Bethlen Gábor és Illyés Gyula
nyomdokain című első fejezet közli Csoóri Sándor
Illyés-centenáriumi emlékbeszédét; Nagy Gáspár, az
alapítvány titkára korabeli amerikai (ITT-OTT, 1988)
előadását, illetve Tadeusz Szyma, a krakkói Tygodnik
Powszehny című katolikus hetilapban 1987-ben megjelent
írását a Bethlen Alapítványról és Zbigniew Herbert
kitüntetéséről. A kuratóriummal, a kitüntetések
névadóival és a 19-ek Kádárhoz írott levelével kapcsolatos
dokumentumok is itt kaptak helyet – mondja ismét a BGA
Sajtószolgálata.
De nem Áprily Lajos A Fejedelemhez
című versét olvasom, ami ezt a fejezetet vezeti be – pedig
ő mindkettőnknek egyformán kedves –, hanem Weöres
Sándorét.
Hommage a Illyés
Van? Már csak
volt.
Volt? Már csak van.
A mennybolt hágóiban,
a csillagfény iszalagjaiban,
mindég ifjan, sose vénen,
mint egy Árpád-házi király,
magyarjainak szívében.
(Új
Írás, 1983/7.)
"Ha egyszer lúd, hadd legyen kövér!"
Elkapom a fiammal való egyet-érzés alkalmas pillanatát.
Lapozza a könyvet, én pedig megnevezem neki
az embereket, akikről nekem is megvannak a magam történetei.
A 287. oldalon, átlós fényképeken látható
Újszászy Kálmán és Czine Mihály. (Az ő nevüket Bence már
kicsi korától ismerte, mert ki tudja, miért, mindig
hozzátettem, ha a "Császárkörte nem vadalma" kezdetű
dalt kezdtem volna neki énekelni, leggyakrabban a tanyánkra
menet és jövet, hogy a Trabantban jobban teljen az idő, hogy
ez a Czine Mihály nótája.)
De Újszászy Kálmán bácsi nevét is sokszor
hallotta, s nem csak a nagyapjául felkínálkozó Rácz István
miatt. Makovecz Imre kapcsán mindig eszembe jutott a vele való
megegyezni akarásom. Szerettem volna elérni, hogy Újszászy
Kálmán halála után töltse már be a keletkezett űrt, s
írja meg azokat a biztató leveleket, amiket Kálmán bácsi
minden év első hetében elküldött embereknek (vajon
hánynak?) munkájukhoz hitet, erőt kívánva.
Persze biztosan kiérződött ott, akkor, abban
a helyzetben és pillanatban, hogy Makovecz Imrének szóba a
dolgot azért hozom, mert szükségem van rá, hogy büszke
lehessek valamire, itt épp arra, hogy ilyen levelet én is
kaptam. Mert a válasza az volt, hogy megírja, de írjam meg a
magam leveleimet magam is.
Talán meglátta a mondataim mögött a
képeket, amik Kálmán bácsihoz kötöttek.
Bújtam Sárospatakon a levéltárat a
pusztafalusi kutatásomhoz, aztán a faluról szóló
könyveimhez, onnan adódott ismeretségünk. Levelét, ami
igazi, személyre szóló levél volt, s biztosította az embert
arról, amiről az időben ki más biztosíthatta volna, mint
Újszászy Kálmán, hogy könyveire szüksége van az
országnak. Ehhez kívánt az új évben erőt és egészséget.
S akkor még – mintegy társadalmat képezve – nem is
egyedül írta alá a levelet, hanem harmadmagával. Állhattam
én is, levelét megkapva, ahogy a fotón Hrabal, kis mosollyal
az arcomon s kellő esetlenséggel – az én okom éppúgy
megvolt rá –, s közben meg nagy boldogsággal a szívemben,
hogy még mindig gondol rám.
Megértettem Bencét, aki Újszászy
Kálmán bácsi fotója láttán Gandhit kiáltott. Friss
Gandhi-film-élménye volt (a Tibet Központ jóvoltából), s
biztosan meglátott bennük valami külső-belső hasonlót.
S akkor, mert a véletlen is a szülőnek
kedvez, persze hogy Újszászy Kálmánt Czine Mihály laudálta,
s miközben (Tartalomjegyzék, oldalszám, 210. oldal)
fellapoztam, hozzáköthettem, hogy akkor, amikor születtél.
1988-ban. S még az is belefért a keresés idejébe, hogy
hozzáfűzzem, szeretetre méltó látvány lehetett, ahogy a
kicsi és a szép szál magas ember egymást átölelték, mert
biztosan megtették. De már a kézfogás is kedves volt a
képzeletemnek.
"Újszászy Kálmán neve már régóta
szellemiséget, nemzeti értéket is jelent; a pataki szellem, a
magyar protestantizmus jelképét és élő örökségét;
magyarságot és emberséget, küzdelmet és hűséget."
Kár, hogy nem hallod Czine Mihály hangját,
mondtam a fiamnak, s én hallottam. De még azt is láttam, ahogy
áll, fejét kicsit oldalra tartva. (Vajon mitől szokott rá?
Hogy ne legyen a feje olyan magasan az emberek feje fölött?)
"Újszászy Kálmánt mondunk, és
Sárospatakra gondolunk, Sárospatak örökségéről
beszélünk, s Újszászy Kálmán derűs mosolyát látjuk;
itthoniak és a nagyvilágba szóródottak egyaránt."
Örökséget őrző és továbbadó
fáklyaembernek mondja Czine Mihály Újszászy Kálmánt, tudós
professzornak. "Akinek egy mosolyáért, egy kézfogásáért a
kis haza és a nagyvilág minden tájáról örömmel
zarándokolnak a mag értő fiai a Bodrog-parti Athénba."
Érti ezt a fia, hogy van ilyen, megtapasztalta
már.
Ő pedig, annak idején, elment, s ő is ott
töltött egy-két órát a diófa alatt. S ha kifelé indultak a
kertből, Kálmán bácsi nem hagyta úgy elmenni, hogy meg ne
fogta volna a karját, s meg ne simította volna a kezét.
Nézd, Bence, mutatott rá a sorokra:
"mi minden erőt, ami a haza javára akar és tud lenni,
együvé fogni kívánunk".
Így nem írta volna le Petőfi, mert 1848-ban
így nem volt még értelme.
Móricz Zsigmond igen, az Erdélyben.
Tőle idézi Bakos István. A könyv szerkesztői előszavának
címéül röviden: "Minden erőt – a Haza javára!", és
mottóként hosszabban: "Mi minden erőt, ami a haza javára
akar és tud lenni, nem eltiporni, hanem együvé fogni
kívánunk."
Ha elolvassátok, Te és a barátaid ugyanúgy
lelkesedhettek ettől, ahogy Kristófot láttad a kokárdájával
az óvodából jövet. Alig tudta kivárni, hogy a közelébe
érjünk. "Megtanultuk készíteni az óvó nénitől!" S
megemelte a kabátján a feltűzött, formába rendezett
nemzetiszín szalagot. "Nagyon szép verset tanított nekünk.
Talpra magyar, hí a haza! Itt az idő, most vagy soha! Szeretek
óvodába járni."
Elkészült egy könyv, nagy és szép,
egy negyedszázadnyi történelemmel. Hogy legyen mit felnőtté
váló gyerekeink kezébe adni. Hadd kezdjenek rokonszenvezni egy
csapatnyi értelmiségivel, aki megtalálta a dolgát. Hadd
legyenek példaképei fiatal embereinknek is, ne csak az
óvodásainknak. Mert ők – látom – tudnak még lelkesek
lenni, ha jön a tavasz.
A könyv címlapján: Alapítvány a
nemzet javára. A Bethlen Gábor Alapítvány negyedszázada
1980–2005.
A könyv hátlapján Csoóri Sándor mondatai a
könyvben szereplő írásából.
Sorai arról tanúskodnak, amiről nem egy
példánk van az időből: még egy Illyés Gyula se érhette el,
hogy a Bethlen Gábor Alapítvány engedélyezése
megtörténjen. Ahogy Nagy László se tudott segíteni a
Kilenceknek, hogy az elkészült Elérhetetlen föld
antológia nyomdába mehessen.
Bence, hát látod, mielőtt Te megszülettél,
"oly korban éltem én a földön".
A NCA pályázati támogatásával kiadott
könyvet lektorálta Bíró Zoltán és Kiss Gy. Csaba,
kiadója a Püski Kiadó.
Megvásárolható vagy megrendelhető a Püski
Könyvesházban. (Bolti ára: 3800 Ft.)
A címként szereplő idézet Czine
Mihálytól való. Mielőtt kedvet, erőt és eredményes munkát
kívánt volna Újszászy Kálmán bácsinak, megjegyezte, hogy
az élet nagy ajándékának tudja, hogy Kálmán bátyánkat ő
köszönthette.
S mert a figyelem, a másik elolvasása,
követése és tudása – ebben a körben – az írástudók
máig nagy vállalása, kelljen rá bármilyen sok idő és
bármennyi munka, hisszük neki.