![]() |
Kemsei István
Csokits János:
Új Forrás könyvek, 2005
Csokits János versvilágában nem olyan
tájon járunk, ahol az embernek nagy kedve támadna a
fütyörészéshez. Olvasás közben kietlen, apokaliptikus
tartalmú, többnyire tudományos-fantasztikus művekből,
világpusztulás-víziókból ismerős, omladékos
lávatörmelékekkel borított, ember utáni állapotban leledző
bolygóra lelhetünk, amelynek egyetlen maradék lakója
magányos túlélőként bolyong a lába alatt szétporló
emlékek között. Nem remélhet, mert sohasem remélt, hiszen
sohasem adatott meg számára a világformáló cselekvés
energiákat tápláló optimizmusa. Olyan vershős, amilyen a
világba kitaszított közép-európai vershősök általában:
szemlélődésre, elszenvedésre, a legrosszabbik esetben pedig
túlélésre ítélt.
A Testvére minden kőnek Csokits
legújabb válogatott kötete. Vékonynak is mondható,
mindössze kilencvenkét oldalas könyv. Anyagát azonban
érdemes összevetni a korábbi válogatáséval. Az első
pillantásra szembetűnő, hogy az 1991-ben, Magyarországon
napvilágot látott Látogatás egy égitesten című
kötetben mennyivel több volt a pezsgő élet – igaz, az
elsősorban ifjúkori versek hordozta kötelező érvényű
pátosz is. Gondolok itt például a Tizenkét ének
férfihangra már az említett versanyagba is megrostáltan
bekerült darabjainak patetikus felhangjaira. Az új
szelektálási szándék, kikristályosodott koncepció
eredményeképpen maradt ki az új könyvből például –
véleményem szerint kissé méltatlanul, de az alkotói célzat
szempontjából nézve korántsem igaztalanul – a nagyon szép Elégia
is. Az a tizenöt évvel ezelőtt megjelent kötet azonban
nyilvánvalóan más elgondolás jegyében született, hiszen a Látogatás
egy égitesten megjelenésének idején Csokits
költészetét jóformán csak az odafigyelő pályatársak
ismerték. Szinte természetes volt tehát, hogy a hazai
nagyközönség előtt először bemutatkozó gyűjtemény
úgyszólván a teljes életművet, annak minden hangszínét
felvonultatta.
Az új válogatott kötet tartalmában is
átfogalmazta, átalakította a Csokits-költészet eredendően
színesebb palettájú mondandóját. Az időközben pontosított
alkotói célnak megfelelően: hangvétele szikár,
könyörtelen. Nem ad kibúvót, nem kínál magyarázatot. Van,
ami van. A költő az, aki. Nem több, nem kevesebb. A nyolcvanas
évei felé közeledő poéta végleg levetkőzi korábbi
pátoszát, kirostálja a huszadik századi magyar líra toposzai
által hamissá koptatott, mára már félrevezető
jelentéstartalmúvá vált, esetenként szokványszerű
retorikai kívánalmakat, versével nem óhajt többé oly
mértékben tetszeni, mint eddig: egészen meztelenül –
hogy utaljak itt akár Kosztolányira –, a lényegre
összpontosító ember rideg kíméletlenségével lép elénk.
A legtöbb költő már alkotóvá válásának
első pillanataitól rendelkezik avval az alapvető
képességgel, csakis egyedül benne fogant világképpel, ami a
pálya későbbi szakaszaiban gondolkodását egyetlen, számára
lényegessé váló tematikai pontra tudja fókuszálni, s avval
a bensőből kiinduló kényszerűséggel, ami arra készteti,
hogy a kijelölt úttól a későbbiekben ne tudjon letérni.
Ennek a talentumnak Csokits ifjúkori költészetében is
megvoltak már a kétségbevonhatatlan jelei. Az 1951-ben írt A
mártírok, a keletkezési dátum nélkül közölt –
nyilván átdolgozott – Homo ludens vagy az évekkel
később írott, datálással szintén nem jelzett Szilva-ének
látomásos, víziókkal teli szövegrészei az ezeket a verseket
jó ötven évvel megszületésük után olvasók számára
afféle szemléleti relikviák. A legmegbízhatóbb mutatói
annak, hogy végső célját tekintve a sorvasztó magány és a
hazátlanság milyen anyagaiból építkezett ez a nagyon
egyéni, a később nála jóval fiatalabban külföldre
érkezők, az 1956 után hontalanná vált új költők által
szinte kötelezően alkalmazott avantgárd vonulatokat is
megkerülő költészet.
Ugyanakkor mintha prózaművet olvasnánk
versről versre, nyitó egyensúllyal, folyamattal és záró
egyensúllyal, olyan az új kötet felépítése, s ezt a
képzetet nem csupán az "eseménysor" bizonyos linearitása
idézi fel. Az elemzési alappontul kiválasztható nyitó
egyensúly azonban ravaszul van fölépítve, hiszen
valójában már a kötet legelején a végállapot
kiürültségének helyzetében, az egzisztenciálfilozófiai
értelemben vett szorongásban találjuk magunkat.
Érdekes, hogy a kötet közepe táján szereplő Később
című vers ebből a gondolati állapotból kiindulva akár az
egész Csokits-féle tartalmi világ vázlata, summázata is
lehetne. Az öt strófa az egynapnyi időben a végtől a
"vég"-ig irányítja a tekintetet, az élettől
megfosztottól az élettelenbe. Az emlékkel rendelkezőtől az
emléktelenig: "Kihuny a hold, a kristály meghasad, / pattogva
zeng a porladó öböl: / vizének hűlt helyén az űr, /
halotti dűnák, tűnő csillagok."
A szorongás – heideggeri meghatározás
szerint – a létében elbizonytalanodott modern ember alapvető
létállapotából következik. A költő az egyetemesből
kibukkanni a semmit látja, és evvel a semmivel telik meg
világa. "A szorongás mitől-jét az jellemzi, hogy a
fenyegető sehol sincs. A szorongás »nem tudja«, hogy
mi az, amitől szorong" – írja az ebben a dolgozatban
többször idézendő Heidegger, akinek gondolatrendszere
Vergiliusként vezeti végig a Csokits-élménykört ezen a
reménytelennek is mondható úton.
Már az első hang leütésének pillanatában
is minden addig fennálló érték borult, pusztult helyzetben
leledzik, hiszen "a szorongás mitől-je a világ mint
olyan". Avagy: ha a bennünket körülvevő világban
gondolkodunk, szorongásban gondolkodunk. Nem véletlen, hogy az
egyes versekben megjelenített világdarabokat csupán a
szigorú, már-már wittgensteini logika tartja össze, nem pedig
az egymásrautaltság. Kéretlen tanúi lehetünk az emberi
létezés, a vegetáció megszűnt állapotának. Ahol belépünk
az olvasásba, az Apokalipszis utáni, holdbéli univerzum
leírását találjuk: "A rosszon túl van a régen, / a régen
túl van a szép, / a szépen túl van a semmi, / a semmin túl
van az ég" – mondja ki a kötetnyitó, Látkép
című egzisztencialista négysoros, vagy a másik vers, az Egy
hajótörött naplójából filozofikus summázata: "A
létezés útja a nemlét, / a végtelen útja a vég, / a minden
útja a semmi – / a semmi az egyetlen út." Egyáltalán nem
meglepő, hogy mindkét idézett szövegrész tökéletesen
ráfelel az alábbi heideggeri gondolatra: "A szorongás a
semmit nyilatkoztatja ki. Szorongásban lebegünk."
Ami ezután a folyamatban következik,
majd a záró egyensúlyban végleg ránk csukódik: nem
más, mint a múltidejűség, a megsemmisülés vízióinak
sorozata. Az abszolút módon objektivizálódott idő a
jelenből a múltba, a kezdetben létrejött katasztrófaállapot
elfogadhatatlan, már-már ironikusan kivetített
szörnyűségeibe pörög reménytelenül, a lét időbeliség
szerinti korai összegezettségébe: "Így lát az ember,
akinek / reménye régen elveszett – / halál is csak élő
szemében / lehet ilyen nagy élvezet." (Elízium)
Ennek a szemléletnek a kulcsszavává – mint
a címben is – a kő válik. Ez a csak néha,
különleges kegyelmi állapotban valami hajdan élt organizmust
véletlenül magába foglaló anyagszerveződés. Szerves mivolta
legalább annyira valószerűtlen, mint mondjuk egy egymilliárd
esztendős mészkőlerakódás a Mars felszínén. Csokits köve
leginkább kihűlt, szervetlen, földmélyi magmaszármazék.
Sőt: a kő a költő megfogalmazása szerint: Isten egy darabja,
azaz örökkévaló. Eszerint: múltja bezárultságában
létezik csupán. In illo tempore – a kezdetben
– megmerevült benne az emberi érzékeléstől véglegesen
függetlenedett idő. Tiszta, szürke, megdermedt, lassan
elporló ősmassza, amelynek felszínéről az Úr már ki tudja,
hányadszor eltüntetett minden élő nyomot, hogy az általa
rendre gyatrán összebarkácsolt teremtést újrakezdje. Az
újrakezdés alkalma azonban még nem jött el. Ami van: kő
az időben vagy: időben a kő. A kő és az idő
ebben a helyzetben végletesen egymásra vannak utalva. A
szörnyű, vigasztalan és abszurd az egészben az, hogy egyikük
sem kapcsolódik semmihez, ami emberhez köthető lehetne, attól
keletkezésénél fogva teljesen elidegenült állapotban van:
"Sugárzik mozdulatlanul / a semmi néma éjjele."
(Kipillantás egy holdkráterből) És itt következhet
ismét egy Heidegger-párhuzam: "A sötétben hangsúlyozottan
»semmit« sem látunk, jóllehet a világ éppenséggel még
»jelen« van, és tolakodóbban van »jelen« benne."
Az a költői én, aki ezekből a versekből
kitekint, láthatóan nem az érzelmi-hangulati közegben mozgó,
reflektáló szubjektum, hanem az alkotóban mélyen belül
rejlő, precízen kidolgozott gondolatrendszerű
egzisztencialista filozófus, a "semmi" kutatója,
elszenvedője és bentlakója, akiből végképp kiveszett a
hagyományos értelemben vehető líra. A költői én
kétségbeesésében és tehetetlenségében az általa
megtapasztalt világból a látó, megfigyelő, könnytelen
szembe, az őt körülvevő világot szárazon regisztráló
agyba, a gondolatba húzódik vissza. Az "alanyi" költőt
evvel a gesztussal szinte teljesen kigyomlálta könyvéből Csokits.
Ami megmaradt belőle, az a puszta, általános "személy"
vagy egy személyben a "hátborzongató idegenség":
"Mentem a hideg, sótól fehér síkon, / hazát kerestem, ahol
nincs világ, / társat kerestem, ahol nincs tükör, /
kristálybuckákon villámlott a nap, / kéklő kockákon múlott
az időm" (Élet) – aki időben és térben kénytelen
tökéletesen azonosulni az általa ábrázolt, lététől
megfosztott univerzummal.
Mondani sem kell talán: a Csokits-életműnek
e kötetben kimetszett vetülete tragikus. Sőt, a tragikusnál
tragikusabb, hiszen nincs mit siratni, legföljebb a "semmit"
sirathatjuk, ha egyáltalán van hozzá könnyünk. Nem tudjuk,
mi történt volna, ha nem következik be mindaz a kiüresedési
folyamat, amelynek az európai civilizáció részeseként
mindannyian – többé vagy kevésbé – áldozatai vagyunk.
Hajdani – vagy lehetséges? – önmagunkat keresve a Testvére
minden kőnek olvasása közben folyamatosan ennek a ránk
nehezedő, apokaliptikus "végnek" a stációit járjuk,
amikor a kötet kiemelkedő darabjainak, a Látkép, A
mártírok, Elízium, Szilva-ének, Tabula rasa, Kipillantás egy
holdkráterből, Armageddon, Élet, Egy hajótörött
naplójából, Ex tenebris vox, Armageddon 2. című
verseknek "borzalmas" szépségeiben gyönyörködünk.