![]() |
Kalász Márton
Narcisztikum
és brutalitás között
Nemes Nagy Ágnes Között című
gyönyörű költeményében a "között" fogalmával
kapcsolatban többféle elgondolkodnivalót kínál; egyik
közülük igen kemény, szinte csak kalapácsütésszerű,
egytagú mondatokból áll: "Éghajlatok. Feltételek. /
Között. Kő. Tanknyomok." Ha bevallanám is, hogy
mondanivalóm címét kissé ötletszerűen mondtam telefonba,
hozzátehetném: régi tapasztalat, hogy a legötletszerűbben
kiejtett mondatok is egy sugallat következményei, a sugallat
egyik árulkodó hajlamaképpen pedig ránk vall, mi foglalkoztat
bennünket intenzíven, még akkor is, ha legbelül. Narcisztikum
és brutalitás, magam legalábbis úgy érzékelem, emlegetett s
el is hallgatott fogalmak – az emlegetéssel létünket,
legalizálásukat vagy relativizálásukat igyekszünk
hangsúlyozni vagy – divatos "nyelvgazdagító" szóval –
elmaszatolni. A között, nevezzük így, terrénumának
mindeközben egyre nagyobb s fontosabb szerepe van létünkben,
működésünkben (s itt nem csupán a mi közösségünk,
pályánk lehetőségeire, kényszereire kell gondolnunk): én
azt hiszem, mindenkor a között terepét választja ki
végül ki-ki próbálkozásaira; szellemi, morális végzések,
nyűgöktől való megszabadulás s más jellemezheti mindezt.
Van az ebben való megfogódzás, cselekvés részleteiben
idealizmus bizonyosan, de elegendő mellérendelt józanság is;
lehet persze vitatni minden gondolatmenet eredményességét,
igazságát, eszközeit – ennek is. Egyről azonban semmiképp
sem feledkezhetünk meg: a két pólusról, amely a közöttet
– akár jótékonyan, de kétségkívül erőszakosan is –
befolyásolja.
Mondanivalóm címébe a brutalitás is okkal
került – még ha egyébről sem esik is itt szó, csupán
arról a tevékenységről, amelyet magam is gyakorlok, az
irodalomról. De előbb talán említsük a másik oldalon
megnevezett fogalmat. Narcizmus, narcisztikus, narcisztikum.
Olcsó volna talán most azt mondanunk, mióta önmagával küzd
s önmagában tetszeleg az emberi nem, tudunk róla, gyakoroljuk
értelmesen is, értelmetlenül is. Az sem éppen új
megfigyelés, hogy nem kell a személyiségnek föltétlenül
művészettel, szellemi alkotótevékenységgel összefüggésben
lennie – ami engem olykor zavar, bár hozzátenném, nem
bizonyos, hogy megfigyelésem, megfigyelésünk megalapozott:
újabban mindinkább olyan hivatások, magatartás-lehetőségek
közelében bukkan fel e tulajdonság, ahol minden emberi
fogyatékosság lehetőségeiből épp ezt kellene
legtudatosabban kizárni. De legalább annyit megtenni: a
közéletet pillanatról pillanatra s "elfogulatlanul"
követő média a nyilvánosságnak ne aranykeretű tükörrel
ékesített enteriőrt mutasson be, s hogy közéletünk valamely
szimbóluma a nyilvánosság előtt ne cirógathassa önmagát.
Meglehet, udvariatlan s durva is ezt így megfogalmazni, a
durvaság őszinteségként prezentálva bennünket is elég
gyakran utolér. Célját persze akkor éri el, vagy akkor sem,
ha következménye legalább bizonyos beismerés – de
beismerésre egyoldalúan késztetni sem éppen helyes gyakorlat.
Szemlátomást indulatot is kelt – s emez indulat
kifejezésére, úgy gondolnánk, a nyelv alkalmas; így is van,
de aztán naponta tapasztaljuk, vannak a hangot adásnak mindezen
túl keményebb eszközei is. Csak annak az a kellemetlen
tulajdonsága, hogy egy kisebb rész gyakorolhatja, a nagyobb
közösség pedig – magyarán szólva – kiszolgáltatott.
De talán kerüljük az elemzés neglizséjébe
bújtatott célzásokat – bár az ilyesmi nyílt kimondása is
hovatovább beletartozik céheink önvédelmi rendszerének
kidolgozásába. A brutalitás fogalmának említése azonban
több irányba indíthatja el gondolatmenetünket, úgyhogy
működési, alkotói világunkkal így is, úgy is
összetettebben találkozik, mint néha magunk is érzékelnénk.
S itt szeretném hangsúlyozni, nem szabadna ilyen értelemben
pusztán a magunk terepére, mondjuk az irodalomra,
leszűkítenünk. A mi dolgunk, hogy valóban tudomány,
művészet, társadalom egységét lássuk, annak működési –
keserűbb szóval: fönnmaradási – küzdelmét. De ne csupán
azt. Önmaga szintjének, európai s világszínvonalának
megmutathatóságát, őrizhetőségét, a fejlesztést, a
fölzárkózást. Ennek elhanyagolása, bármi okból
következnék is, szintén brutalitás. Többféle vélemény
alakult ki s van újraalakulóban, mit is nevezünk kultúrának;
szokás a kultúrát s a művelődést kettéválasztani, a
szellemtudományok válságáról beszélni – rendbe tenni csak
ott lehet bármit is, ahol az okokat is kutatjuk. Nem az én
fölismerésem, nagyobb s mélyebb kutatást végző
személyiségek ezzel kapcsolatban legitimáció-ínségről
beszélnek (izgalmas nyelvi vonatkozás is, akár egy mai versben
képként helye volna), Odo Marquard munkásságára kell itt
föltétlenül hivatkoznunk. Egyik izgalmas tételét, ha nincs
is netán közvetlen vonatkozása ide, de miért ne lehetne, hadd
idézzük: "A szellemtudományok arra valók, hogy a
természettudományok okozta modernizációs folyamatot – egy
folyamat, amelynek haladtában világunk egyre
áttekinthetetlenebb lehetne – kompenzálják, s így
elviselhetőbbé tegyék, s tehetik azzal, hogy történeteket
mondanak el, történeteket a szenzibilizálódás, a megőrzés,
az orientálódás érdekében." Érdemes még tovább idézni;
Marquard fácitja: "Minél modernebb lesz a világ, annál
elkerülhetetlenebbek a szellemtudományok. A szellemtudományok
mint kompenzációs tudományok, mint a múltba visszanyúló,
identitást serkentő ellensúly az embert önmagától is
elidegenítő természettudomány és technika dinamikájával
szemben."
Nem szemben. Lehet ezzel különféleképp
vitába szállni, mint minden állításnak, ennek is lehet
érzékenység s elfogultság a következménye; tanulsága olyan
megfontoltság is, hol s miképpen vonjuk meg másutt, nem a
szellemtudomány, inkább a szellemi közösség határait. Naiv
módon mondanám? A szellemi közösség kompenzációs testület
– nem oly módon érteném ezt most, mint Odo Marquard, Jauss
vagy mások, de hát bármiképpen az ő következtetésük is
kiegészült közben, akár az identitáskérdést, akár mást
próbálunk vizsgálni, a napi brutalitás többfelől is támad
–, akkor is, ha olyan elegánsnak vélt fogalmakkal fednénk el
vagy hidalnánk át, mint az élménytársadalom, csoportnormák,
kánonokat kreálnánk, vagy mást. Az igazi szellemi események
egyre kevésbé tarthatnak igényt, hogy társadalmiak legyenek
– szembeárad velük az az igénytelenség, amit egy
mechanizmus élménynek nevez, mer nevezni, ami valaha
gátszakadásszerűen árasztott el bennünket. Az igazi
brutalitás benne az a föl- vagy föl sem ismert szándék: ha
már politikailag nem, legalább így lehessen bennünket
színtelen-szagtalan masszává silányítani, amelynek közben
nem a szellem, a gondolkodás a legtermészetesebb emberi
igénye, csupán az ösztönszerű tapogatás s bárminek
lelkierő híjával való elfogadása. Nem mondanám, hogy máris
ezt éljük, de a szándékot, akár pénzről, akár egyéb
rontó célok eléréséről van szó, itt érzékeljük. A
stratégiák mindennek kivédésére s egy kellő szellemi, lelki
fölvértezettségű társadalom fönntartására elméleti s
kevésbé gyakorlati készenlétűek. Ha könnyebb volna a világ
helyzete, még mosolyogni is lehetne azon, hogy azok, épp akik
legmakacsabb, szinte azt mondtam, legvirtuózabb módon
vezénylik ma a világot e felé az úgynevezett élmény felé,
ha kicsit is beletekinthetünk létünkbe, az ő életvitelükbe
– ők tűnnek igazi narcisztikusoknak, ők állnak a bizonyos,
korábban már említett nyilvánossági aranytükör előtt. S
mi irigyen rájuk csodálkozunk.
Ha a magunk szerepére s föladatára
gondolunk, nem ülhetünk önnön pesszimizmusunkon, tudjuk,
egyikünk se véli, hogy semmilyen eszköz sincs a
változtatásra, megújulásra. Érzékelhetően nő persze a
csábítás az igazodásra – művek, magatartások sora
demonstrálja, s a vele járó sikerre sem lehetünk
közömbösek, tartja egy növekvő vélemény. Érvként
kétségtelenül ott van, hogy a sokat aposztrofált
élménytársadalom is tagozódik, de még az úgynevezett
triviálisabb ízlésű része se veszne el, ha az alkotóvilág
még olyan nyelven szólna, amely nekik is lehetőséget adna a
párbeszédre. Itt nem egyszerűen valamilyen
túlfinomultságról vagy az utcai létnél is durvább
nyelvhasználatról volna szó – másnak is azonosulni tudó
gondolatmenetekről, egy, még ezután kidolgozandó lehetséges
nyelvről ehhez a párbeszédhez –, inkább úgy mondanám:
olykor szükséges elmélyüléshez. A társadalom meghatározó
személyiségei, intézményei sem tehetik meg azonban, hogy nem
vesznek tudomást e küzdőtérről. Nem félek kimondani: a globalizáció,
az ebbe belesétált világ egyoldalú jóléte, a társadalmi
rétegek ismételt szétválasztódása ugyancsak észlelt vagy
nem észlelt, de mindenképp irányított brutalitás. Amelyben a
kultúra támogatásának nevezett csuklógyakorlatai egyelőre
ritkán mutatnak túl bármin is – narcisztikus kitérő
mondatokon. Ha statisztikai adatokat is bele kívánnék szőni e
helyzetbe, elmondhatnám, harmincvalahány támogatást kérő
levélre szerencsés esetben három válasz érkezik,
természetesen kitérő válasz. Mégis igényt tartunk arra,
hogy kultúra-, művészettámogatásnak nevezzük az eseményt.
Egy mondatban összefoglalva: az állam a társadalomra
hárítaná a föladatot, s a társadalom lassan megfeledkezik
szemrehányással illetni az államot. Vagy nincsen is miért? Ki
a brutális, ki a narcisztikus? Átvitt értelemben persze.
Nagy Károlyról és köréről szokás
említeni, hogy amit a művelődés, az institúciók
megteremtése, a nyelv s a tudás közvetítése terén
teremtett, túlélte politikai művét: a birodalom nem sokkal
halála után végtére széthullott, a művelődés
intézményei évszázadokon keresztül működtek a kultúra, a
művészet érdekében. Olykor nehéz az embernek magából
kiirtania a nyilvánvalóan túlzó érzést: az iménti s még
jó néhány változatban említhető, valóban sok-sok századot
túlélő, minden ínséggel, tragédiával együtt is
termékenyítő folyamat, magatartás most kíván kiüresedni,
amikor minden kontinuitást csúcsra vihetnénk, az eredményeket
summázhatnánk. Elfogadhatónak tetszik, hogy új világ vette
kezdetét, új magatartást kívánva, gondolkodást is,
szemléletet, ahol bizonyos habitusok óhatatlanul egy lépéssel
hátrébb kerülnek – de azért kérdezzük meg a párhuzamok
eddigi természetes meglévősége felől magunkat. A hajdan
alapított scolák egységes törekvése a szellem
tágítására, a tudás expanziójára nem azt indította el,
aminek ma is össze kell tartoznia? Iktassuk ki persze a
naivitást magunkból, de ha már Nagy Károly tudta, a szellemi,
a benső igény nem pusztán valamiféle természetes joggal
jár, s azt elismerni muszáj – de mindennek egysége teremtő
erejű, s mint olyan, kínos vagyon. Ha már a középkor hamar
fölismerte a "Graecum est, non legitur" ("ez görögül
van, nem olvassuk") lehetetlenségét, metaforikusan szólva,
mi se formáljunk ilyen mondatokat, s a már meglevőket oldjuk
saját érdekünkben végre föl. Minden ember persze korának
gyermeke, s ez meg is határozza látásmódját, de új
törvényszerűségeket mégis csak együtt s ennek
sokszínűségében tudnánk teremteni. Éppen a szellem, a
tudomány, a bölcselet s a művészet föladata, hogy múlt s
jelen, hagyomány s új alakzatok közt közvetítsen. S akik a
múltról narcisztikus fanyalgással vagy durván szólnak,
talán meg is szívlelnék, ha ismernék a hajdani mondatot:
"Amíg a múltat nem ismerjük, az nolens volens uralkodik
rajtunk." S ehhez még hozzátehetjük: igyekezzünk, hogy
semmilyen öncélú műveletnek ne essünk áldozatul.
Az ismeret viszont sose teszi az egyént
áldozattá. S az sem közhely pusztán, hogy az ismeret
kiküzdése, elsajátítása a közösség dolga igazán. A
közösség, bármilyen arányban, az a bizonyos között,
annak légköre, ahol nincsenek ártó s elviselhetetlen
szélsőségek. Kis nyelvek, nagy irodalmak (mondhatnók,
művészetek, tudományok) s hasonló, jobbára jó szándékkal
világra hívott s akár finanszírozott szólamok se ejtsenek
bennünket túlságos bűvöletükbe. Az identitás fogalma
korábban matematikusok, filozófusok szakmai fogalomkörébe
tartozott, mondja az irodalom, ma világszerte mindannyiunkat
utolért, s nem véletlenül. Kiélezett helyzetet vélünk
óhatatlanul, ahol a fogalom csak elhangzik, vagy létünk
középpontjába kerül. Ügyelnünk akkor kell, mikor a divat
minimumára süllyesztjük. Ilyen számomra az úgynevezett kis
nyelvek kifejezés divattá válása is. Agyamban szinte a
kisebbségi nyelv párhuzama visszhangzik ilyenkor. Iso Camartin,
önnön tapasztalatától általában függetlenítve magát, azt
mondja: "Egy kis nyelv hozzátartozói szeretik irodalmukat, a
kívülállók gyanakszanak, sem egyik, sem másik nem elvből,
tapasztalatból teszi." Az igazi magatartás azonban, én úgy
gondolom, a kellő öntudattal való viselés volna, viszont
semmiképp sem: egy félreértésből gátlástalan
nyelvújítás címén nyelvirtás vagy legalábbis
nyelvnyomorítás; másfelől a túlzott aggodalmú
bezárkózás, nyelvféltés. Sosem a nyelv válik
konzervatívvá, pontosabban maradivá, inkább a gondolat. A ló
magával ragadja a lovast, szoktuk hajdanta szépen mondani –
gondolat s kifejező nyelv akár fordítva rendelkezhetik. Ezzel
még nem akarnám vitatni, amiben magam is hiszek, hogy a nyelv
mindenkor sugall gondolatot.
A nyelv jelenti, úgy gondolom, nemcsak az
irodalmat, szimbóluma az inkább absztraháló zenének, a
látványteremtő képzőművészetnek is. A tudomány a nyelv
megszokott határait nyilvánvalóan átlépi, ez szerencséje
is, nemcsak sajátossága, kicsit irigykedhetünk rá. Talán
dilettantizmus, de én kihallani vélem a zenéből a nyelvet,
valóban, s nem csupán a magyar zenéből a magunkét, egy-egy
képen a betű elvontságát – s nem tagadom, hol a
képzőművészet, hol a zene törvényei, konstrukciói szerint
igyekszem megírni egy-egy szöveget. Lehet, ez több is, mint
tanulási vágy. Egy nagyobb összetartozás ösztöne, vágya,
absztrakciója. Gyakorlat – amit köznapjaink valósága
mindinkább sugall, zorduló léttörvények pedig
kikényszerítenek.
Hugo von Hofmannsthal 1902-ben fiktív levelet
ír Francis Bacon angol filozófusnak. Ebben közli: nincsen
nyelv, amelyen legfontosabb élményeinket s tapasztalatainkat, a
személyeseket is közölhetnénk, úgyhogy ő a jövőben lemond
az írás lehetőségéről. A hiányzó nyelv, véljük ma is,
bizonyosan egyik legfontosabb problémafölvetése lehet a
kezdődő huszonegyedik század humanizmusának. Elhallgatnak-e
akkor vajon a költők, az írók, a nyelv őrzői,
tökéletesítői, kiszolgáltatottjai? Visszatérhetnénk megint
csak egy pillanatra a már említett tömegkultúra
hangosságára, amelyben a humán szó, a költői hang időről
időre alámerülhet – mi azonban, mondaná Tadeusz RóŻewicz,
"mindenre emberi hangon reagálunk". Ironikusan azt is
mondhatnánk, az "emberi hang" mindenkor van olyan nehezen
fölfogható, sokértelmű, akár néma is – hogy nyugodtan
lehet a kortárs poézis hangja. Mindazonáltal olyan nyelvnek
kell lennie, amely ideológiai vagy egyéb szemellenző nélkül
szólal meg a közelmúlt, a jelen s jövő bármilyen ügyében.
Tudjuk, a kultúra lehet éles fegyver a különböző nézetek
érvénytelenítésére, de nevetségessé tételére,
eltiprására való nézet is nem egy észlelhető. A mi
küzdelmünk, hogy a zorduló irány láthatatlan keze –
nevezhetjük tömegmédiának is – ne lökdösse
kíméletlenül a társadalmi élet peremére. S tudnunk kell, az
említett "emberi nyelv" nem csak az, ne legyen az, ami kommercionálisan
körülvon bennünket, s giccsé tenne minden jóravaló
szándékot. Narcisztikum és brutalitás között. Leszek Szaruga
lengyel költő érdekes tanulmányában attól tart: "A rossz
mind gyarapodó esztétizálása hovatovább a rosszba való
beletörődéssé válik." Lehetne a rossz fogalmát gonosznak
is fordítani. Mindenképp: egyik az aggályok közül.
Gondolkodjunk el rajta.
Elhangzott a Magyar
Tudományos Akadémián, 2006. május 15-én, a Művészet –
tudomány – társadalom című konferencián.