![]() |
Ács Margit
Új
rabszolgák
Előadásomban a művészet és a
tudomány – a művész és a tudós – társadalmi
megítélésének változatait kísérlem meg fölvázolni. A
megítélésükben mutatkozó eltérést is szeretném érinteni,
de úgy vélem, mai helyzetünkben több a rokonság az elit
művészet és tudományos kutatás elfogadottsága és
létfeltételeinek biztonsága tekintetében, mint a
különbözés, s ezért kisebb zavarral szólalok meg e falak
között irodalmárként, mint egyébként a tudomány iránti
elfogódott tiszteletem engedné.
Mind a tudományos, mind a művészeti
hivatást, tevékenységet a társadalmi környezet mindenkor
rendkívülinek, azaz renden kívülinek tartotta. A közember
ellentmondásosan viszonyult a mindennapi uralkodó
hierarchiában alig-alig elhelyezhető élethivatásokhoz. Az
ősi vallási kultuszok visszfényeként enyhe szorongással,
idegenkedéssel átszőtt tisztelet járt ki a különleges
tudásnak és képességeknek, ugyanakkor a bizonytalan
társadalmi státust bizalmatlansággal és némi fölénnyel
illette mindenki, aki a renden, a társadalmon belül tudta
magát. Egy-egy sikeres művészt rajongás övezett, a magas
rangú pártfogó is adott rá, hogy vele dolgoztasson,
környezetébe vonja, s ezért elemi igazságtalanság
nyilvánult meg abban, hogy ugyanakkor a bármily nagy tudós is
csak szűkebb szakmájában volt elismert; fény, népszerűség
alig jutott neki, annál több veszély lesett rá, ha magára
vonta az egyház vagy a világi hatalom elégedetlenségét.
Később, a romantika korában a hőskultusz folyományaként a
művésztől elvárható lett, hogy nagy formátumú
személyiségként lépjen elő, mintegy megalkotva önnön
mítoszát is, amely gyakorta fontosabb lett, mint a művei.
Byronról, George Sande-ról az is tud, aki egy sort sem olvasott
tőlük. A XIX. század megnövelte a művelt emberek
számarányát, és egyúttal a nyilvánosság is megnőtt, az
információ piaca, a sajtó hatása. Ez feltétele és részben
indukálója volt az imént említett egyéniségkultusz
elterjedésének. A művészek továbbra is előnyben voltak
ugyan a tudósokkal szemben közismertség tekintetében, azonban
ekkor már a tudományos felfedezéseknek is híre kelt, a
polgári létforma része lett az efféle tájékozottság is,
és a tudóst egyre inkább respektálta a társadalom. A
tudomány presztízse kezdett a művészeté fölé emelkedni,
annak arányában, ahogy a közemberben tudatosult, hogy egész
civilizációja a tudományos eredmények függvénye. A
tájékozottság persze felszínes volt, de mégis ápolni
lehetett azt az illúziót, hogy a természettudomány
mibenlétét, egyes nagy eredményeit bárki megismerheti, aki
veszi rá a fáradságot. Különösen a kirobbanó technikai
fejlődés növelte meg a tudós presztízsét, hiszen a
gyakorlatias polgári szellemiség számára a találmányok
haszna nyilvánvaló volt, kevés nyoma maradt a középkori
borzongásnak, amely a titokzatos erőkkel paktáló
"boszorkánymesternek" járt ki. Legfeljebb a csetlő-botló,
bogaras tudós sablonja árulkodik a humorral oldott
idegenkedésről, ennek ellenére a tudomány a társadalom
szemében a tudományos forradalom küszöbén már mindenestül
a "komoly" világhoz sorolódik. A művészet ellenben
"komolytalan". Természetszerűleg minősül így az
általános fogyasztásra kerülő populáris, szórakoztató
művészet, amelyet mindazonáltal kedvel és magáénak érez a
közönség. Ám voltaképpen "komolytalan", mert
"haszontalan" az úgynevezett komoly művészet is a
többség szemében. Ekkor azonban az átlagember még nem vonja
meg tőle a tiszteletét, holott a legkevésbé sem érzi
magáénak, sőt nemritkán ellenséges indulatokat vált ki
belőle. Mégis, ha semmit sem ért is belőle, meghódol egy
homályos, távoli szellemi régió előtt.
A XX. század megfosztja a társadalmat attól
az illúziótól, hogy ismeri a természettudomány mibenlétét.
Amíg érzékelhető mennyiségekről, minőségekről volt szó,
például vegyi reakciókról, közönséges fizikai
jelenségekről, az ember otthonosnak érezhette magát az anyag
történései között. Amikor azonban a tudományos kutatás
messze került a tapasztalati szférától, az emberi képzelet
nem tudta tartani vele a lépést, az általános fogalmi
készlet sem elegendő azon történések megragadásához,
amelyek már csak egy exkluzív nyelven, a matematika nyelvén
írhatóak le. Ez megrázó tapasztalat, hiszen eközben
átalakul a világ, és minden változás összefügg azzal a
tudományos robbanással, amelyről, lám, felszínes
közhelyeken kívül semmit sem tud az emberiség zöme.
Így a társadalom számára voltaképpen újra
titokzatos folyamatok, jelenségek tárházává vált a világ,
amilyennek a teljességgel metafizikai világképek korszakaiban
ismerte, csak épp a sámánok helyét a jobbára névtelen,
arctalan természettudóssal: fizikussal, matematikussal stb.
töltötte be. Tudja ugyan, hogy nem természetfölötti, hanem
nagyon is természeti mindaz, amivel a beavatottak foglalkoznak,
s ami mellékesen egyre kényelmesebbé teszi közlekedését,
élelmezését, háztartását, társasági érintkezését,
munkáját, de roppant kevés kivételtől eltekintve használati
tárgyai, munkaeszközei működéséről s pláne e működés
tudományos alapelveiről fogalma sincs. Az egyes ember hol a
világot uraló fölényét éli meg, hol pedig végletekig
kiszolgáltatott, tökéletesen tudatlan pondrónak érzi magát.
Főleg olyankor, amikor hiába nyomogatja a gombokat elromlott
szerkentyűjén. Ráadásul a tudományos forradalom
következtében kialakult új civilizáció nemcsak több
tudással, hanem elemi ismeretek és képességek felejtésével,
elsorvadásával is jár. Németh László ezt már 1950-ben
baljós jelnek látta. "[Korábban] az emberek, a legléhábbak
is, kénytelenek voltak fölfele élni, vagy legalábbis fölfele
is élni, mint a futónövény, üdvösségük zsinórjához
voltak kötve. A tudomány elvette egyéni létük méltóságát
[...] ami egy embertől, Istentől számon tartott mű volt, a forrva
»fejlődő« anyag pillanatnyi buborékja lett. A technikai
jólétnek, ha ugyan megjön, óriási ára van: fölösleges,
fejét szűkítő vívmányokért állati éberségét, az
alkotás örömét, emberi autonómiáját adta cserébe. Az
emberiségért küzdő elit eltűnik – helyébe az állam
szolgái lépnek. A gépek mindent átvilágító, megdermesztő
hatalmával ők igázzák le, s teszik absztrakció-termesszé
Isten mását." (Újkor) Súlyos szavak, de persze nem
árt tisztázni, hogy mindezt nem a tudomány okozta, nem
írható a számlájára például, hogy elvette "egyéni
létünk méltóságát". Ha megfosztotta is az emberiség nagy
részét az ősi genezismítoszokban való hitétől, s a lét
biológiai esetlegességével szembesítette, ugyanakkor épp a
tudomány ébresztette rá az embert intellektusa beláthatatlan
erejére, s úgy gondolom, a szellemi minőséget mindennél
nagyobbra becsülő, a Tanút szerkesztő-író Németh László
se gondolta ezt másként, csak feltehetőleg töredékesen
fogalmazta meg revelatív gondolatát. A fölfele élést nem a
tudomány ásta alá az emberi pszichében, hanem egy
agresszíven haszonelvű, a mennyiségi növekedést
kényszeresen hajszoló világszellem, pontosabban a világnak
erre az elvre épülő gazdasági és intézményi szerkezete. Az
azonban sajnos igaznak bizonyult Németh László víziójából,
hogy mihelyt az "állam szolgái" rendelkezni kezdenek a
"gépek" (és atomrakéták, biológiai fegyverek)
arzenáljával, az emberi élet még a termeszlétnél is
kevesebbé: absztrakcióvá válik. A vízióhoz mi, fél
évszázaddal később élők hozzátehetjük, hogy a mennyiségi
verseny kényszerpályájára került, és a minden technikai
eszközzel rendelkező világgazdaság újabb és újabb árat
szab ki ránk a civilizációs vívmányokért. Például a
földi élet végleges kipusztulásának lehetőségével kell
egy ideje szembenéznünk, amit rettenetes szenvedéseket hozó
klímaváltozások előznének meg – lassú kínhalál, amely
unkáinkra vár? Még mi, akik számolunk a veszéllyel, sem
vagyunk elég erősek ezt a jövőt végiggondolni. S ha netán
mégis megmarad a Földön az élet? Az emberiségnek fel kell
készülnie arra, hogy az automatizálás határtalan
lehetőségei folytán nagyon kevés munkavállalóra lesz
szükség a javak megtermelése során. Milliárdnyi ember válik
fölöslegessé, tudásukra, teljesítményükre nem tart többé
igényt a világ. A fogyasztásukra igen, s ezért bizonyos
mértékig gondoskodnak fennmaradásukról.
Kiszolgáltatottságuk totális, hisz elpusztulnak, ha elmarad a
segély. Már most is borzongató találkozni például
Nagy-Britanniában a második generációs munkanélküliekkel,
akiknek a szülei sem dolgoztak soha. Az ilyen sors tömeges
méretekben felmérhetetlen mélységekbe züllesztheti az emberi
lényt. Olyan minőségi különbség jöhet létre ember és
ember között, mint a rabszolgaság idején, csak ezúttal más
a szereposztás. A rabszolga emberi munkagép volt – ez a
henye, vegetáló, lefokozott emberi forma valószínűleg még
alantasabb életszintet prognosztizál. Könnyen lehet tehát,
hogy ha nem a Földről, akkor az emberből hal ki az emberi.
S ki mástól várhatnánk, hogy megtalálja e
tendencia ellenszerét, ha nem a tudóstól. Nem azért, mert ő
szabadította ki a szellemet a palackból, hisz ettől még ő
sem parancsolhat neki, sőt ő is áldozata, mihelyt nem
szolgálja közvetlenül a falánkságát. Inkább azért, mert a
tudós képviseli legtisztábban az emberi értelemben rejlő
erőt, ő aztán igazán "fölfelé" él, osztozik a
teremtés gyönyörűségében. Improduktív új rabszolgává
válni nem képes, önként nem butul el, s ha egyszer a világelit
szűk körű klubja úgy tartja, hogy láb alatt van, ki kell
irtaniuk, másként nem szabadulhatnak meg tőle. A
védekezéshez azonban a tudósnak is ki kell pillantania
szaktudósi cellájából vagy laboratóriumából. Mert hiszen
elővigyázatlan volt, amikor beszorult oda. Amikor elhitte, hogy
csak a dilettánsok értenek "mindenhez", az igazi tudós a
saját területét ismeri csak töviről hegyire. Mert ha nem is
mindenhez, a saját emberi közegéhez értenie kell, sőt
magasabb értelemben felel is érte. És akkor is tévedett,
amikor szakmai arisztokratizmusból a legkevésbé sem
törekedett arra, hogy a laikusok számára megismerhetővé
tegye kutatási területét vagy legalább a kutatásai tétjét,
azt, hogy voltaképpen mire megy ki a játék. Vajon mire jut a
babonás tekintéllyel, amelyet imaginárius tevékenységével a
közemberek szemében elért? Hihetetlenül nehéz persze, s
olykor feltehetőleg lehetetlen általános fogalmi szintre
lefordítani azt, ami valójában csak néhány tucatnyi ember
számára érthető a világon. Mégis fontos, hogy legalább a
rá való törekvés megmutatkozzék, s bizonyára nem lenne
teljesen eredménytelen. Nem csorbítaná a tudós tekintélyét,
ha a gyanakvást és aggodalmat oldaná az emberekben,
ellenkezőleg: ha széles körben ismét elfogadottá válik a
szellemi teljesítmény tekintélye, tért veszít a primitív, utilitárius
létstratégia, nőnek az élet immanens értékeinek esélyei,
hogy tartalmassá tegyék milliók létezését.
Közemberi reakcióimat soroltam az imént
a tudomány és a társadalom viszonyáról, most végre hazai
vizekre evezek: az irodalom és a tudomány, az irodalom és a
társadalom viszonyának XX. századi alakulását követem
nyomon.
A tudomány a művész számára egyfelől az
esztétikai tudományosságot jelenti, vagyis
művészettörténészeket, zeneesztétákat, irodalomtudósokat.
E szakágak a művészet kezdeteinél még természetesen nem
léteztek, a művészeti műfajok effajta intézményesülése
újabb kori jelenség, s talán emiatt a művész fenntartással
és olykor iróniával szemléli a műalkotások esztétikai
hittételek szerinti interpretálását, műfajának tudós
"pápáit". Mindazonáltal nem tudja és nyilván nem is
akarja függetleníteni magát műfaja esztétikai
rendszerétől, hatással vannak rá a kor irányzatai, olykor
túlságosan is meg akar felelni a kialakult normáknak. Más
humán tudományok: a történetírás, a szociológia állandó
forrása a művészetnek, tehát az ezekkel való kapcsolata
kezdetektől nyilvánvaló. Mégis, a tudomány ismérveit
általában a természettudományhoz köti a művész is, mert a
természettudományos vizsgálódás módszeressége és
objektivitása a művészi intuíció komplementer színe, s e
két szín alkotja az ember szellemi adottságainak
teljességét.
A természettudomány jelenségköre
hagyományosan témája is a művészetnek. A festőt, a
grafikust izgatják a gépek, a műszerek, a csillagászat
rejtelmei, és viszont: a természettudós pedig, mondjuk, a szem
működéséről talál adatokat a festészetben. (A felvillanó
példában Linksz Artúrra, az USA-ba származott magyar
szemorvosra gondoltam, aki klasszikus festőművészek
alkotásait vizsgálva következtetni tudott az egykor élt
művész valamely látáshibájára, s e kutatása világszerte
ismertté tette.) A művészeti ágak közül azonban mégiscsak
az irodalom az, amely a legtöbb kapcsolatot tartja fenn saját
kora természettudományos világképével. A Föld, amely
keserű levében forog, s az ember, aki majd vegykonyháján
szintén megteszi azt, amit az Alkotó, azért jelenhet meg a
verssorokban, mert mélyen és természetesen hatja át a
világegyetem képe a költőt. Simonyi Károly nagy
jelentőségű munkássága után közhelyszámba megy a
kétféle kultúra összefonódását emlegetni, egy nem
elcsépelt példát mégis szeretnék ideidézni az aktuális
tudományos diskurzusnak az irodalomban való megjelenéséről.
A XIX. század végi magyar novellisztikában gyakran merül fel
a struggle for life fogalma mint az élet
alaptörvénye. A darwini tantétel különösen kapóra jött
egy új léttapasztalatnak, a liberális verseny drámai
könyörtelenségének megjelenítésében, tudatosításában. A
magyar "ködlovagok" irtóztak ugyan a mindenen átgázoló
erőtől, részvétük a gyengéké volt, de meghajtották
fejüket az életrevalóság mint a biológiai lét nagy
igazsága előtt. Holott tán lázongtak volna ellene a finomabb,
szellemibb igazságok nevében, ha csak a társadalmi törtetést
látták volna benne. Ám rávetítvén biológiai genezisünk
alaptörvényét, mely a kor nagy tudományos témája volt,
mást, többet kezdtek benne látni, saját szplínjüket, dekadenciájukat
pedig mint rossz óment viselték, holott talán csak idejekorán
ráéreztek az emberi lényeget fenyegető veszélyre, s
rosszkedvük innen származott.
A XX. században betetőződött a már
korábban megkezdődött folyamat: világossá vált, hogy az
emberi szellem a legnagyobb eredményeket a tudományban éri el.
Nem a művész, még csak nem is a filozófus tette rá
névjegyét e századra, hanem a tudós. A művészet igyekezett
megtartani világértelmező prioritását, ám nem tudott olyan
elemi befolyással lenni az emberek tudatára, mint az új
tudományos világkép. A művészi alkotás maga is meg kívánt
felelni az új gondolatoknak, de ez csak abban nyilvánulhatott
meg, hogy tüntetően szembefordult a triviális, tradicionális
gondolkodásmódokkal, s minden módon a konzervatív szerkezetek
lebontásán kezdett fáradozni s a maga eszközeivel új látásmódot
létrehozni. Legalábbis Európában és az észak-amerikai
kontinensen. A fenti törekvések az avantgárd művészetben, a
különböző izmusokban léptek színre. A régi harmonikus
formákból való kiábrándulás nemcsak a régi tudományos
világkép felülírásának a következménye, hanem az első
világháború traumájának is. A művészeti lázadáshoz
érzelmi fedezetet a tömeges pusztítástól való elborzadás,
intellektuális fedezetet pedig a forradalmi tudomány adott.
Köztudomású, hogy a múlt század első felében
a magyar művészetben és főleg az irodalomban nem tudott
igazán teret nyerni a formabontó modernség. Megújulás ment
végbe nálunk is, de nem az avantgárd jegyében. A lírában a
klasszikus modernség, a prózában az úgynevezett
valóságábrázoló, lélektani motívumokkal vagy metaforikus
sorslátással feldúsított regény- és elbeszéléstípus
kanonizálódott. A magas irodalom akkor is kevesek ügye volt,
mégis voltak a nagy írók között is, akik igen népszerűek
voltak a tömeg előtt, az olvasás kultúrája sem a munkások,
sem a parasztok körében nem volt ismeretlen. A kort
meghatározó természettudományos szenzációk viszonylag
kevés írónkra hatottak, a humán tudományokkal viszont erős
kapcsolatot tartottak nagy íróink. A történelem, a
filozófia, némelyeknél az új tudomány, a lélektan s az
írók egy igen széles körénél a szociológia mindennapi
szellemi táplálék volt.
Honnan eredhetett ez a világtrendtől eltérő
esztétikai igény és szellemi tájékozódás? E kérdésre
valójában még nem kaptunk választ az irodalomtudománytól.
Mindössze a jelenség leírásáig jutottunk el, ám ebben is
túl gyakran nem "eltérésről", hanem "elmaradásról"
esik szó, s az okot egy végzetszerű történelmi
késlekedésben jelölik meg az elemzők, mintha ez a sajátos
útja irodalmunknak a retardált szellemi állapottal volna
egyenértékű.
Pedig feltehetőleg ez irodalmunk fénykora
volt. Nemcsak a hatalmas életművek tanúskodnak a jó
csillagállásról, hanem az is, hogy maga a magyar klasszikus
modernség eredendően egészséges kultúrhistóriai modell.
Íróink, költőink ugyanis nem távoli hatásokra reagáltak,
hanem részint egymásra, részint pedig az adott hazai közegre,
amelyre egyszersmind hatni is akartak. A magyar közönséghez
szólnak a művek, függetlenül attól, hogy olvassa-e majd
őket a címzett egyáltalán, s ez a beágyazottság a
történelmi közösségbe olyan természetes hitelt ad a
legkiemelkedőbb műalkotásoknak, hogy érvényük egyetemes.
Sajnos, nem állíthatom, hogy e fénykor
egyszersmind sikertörténet is. Hogy jobb minőségű lett-e a
ráhangolt, ráillő irodalmától az átlag magyar ember – ki
tudhatná. Én magam mindenestre jobb minőségű lettem tőle,
mint nélküle lettem volna, ezt bizton állíthatom. Az irodalom
csak egyetlen igazi sikert érhet el: hogy szavára az emberek
megváltoztassák az életüket. Ebben az országban túl sok
brutális külső körülmény változtatgatta a múlt század
közepén az emberek életét, a szavak hatása – ha volt
hatásuk egyáltalán – elenyészni látszott, s a lélek
mélyére szorult.
A hatvanas–hetvenes években valamiféle
kapcsolat a társadalom és az írók között mégiscsak
létrejött, és kitartott a rendszerváltozásig. Az író-olvasó
találkozók például azért voltak népszerűek, mert a sivár
információszegénységben ezek a beszélgetések hírforrásnak
számítottak, úgyszólván valós véleménycserének,
legalábbis annak illúzióját adták. Egyes könyvek hasonló
szerepet töltöttek be. Hosszú sor kígyózott a könyvhetek
alkalmával Moldova György előtt szókimondónak vélt
szociográfiái miatt. Illyés Gyula vagy Petri György előtt
sokkal kevesebben álltak meg (nem is tudom, ültek-e
egyáltalán könyvsátornál a Vörösmarty téren), de az ő
írásaikban a leleplező (vagy álleleplező) szociográfiánál
mélyebben, lényegi kérdésekben talált az értelmiségi
tábor őszinte szavakat. Oka volt a hatalomnak arra, hogy
Illyés Szellem és erőszakját a magyar nemzeti
közösség érzetének feltámasztása miatt, Petri verseit
pedig a belőlük sugárzó renitens, sőt anarchista
állampolgári engedetlenség miatt jó ideig karanténban
tartsa. Sorolhatnám más veszélyes igazmondók neveit, Nagy
Gáspárét, Csoóriét, idézhetném a sorjázó eseteket,
botrányokat, amelyeknek mind visszhangja volt a társadalomban,
ha nem is minden rétegét érintően, de meglehetősen széles
körben. Abban az időben irodalmi eseménynek véltük ezeket,
vagyis az irodalom, az írók ügyének tekintettük, holott
nyilvánvaló, hogy elsősorban politikai események voltak, s
csak másodsorban írásművek recepciójának az izgalmai.
A rendszerváltozás után az irodalom nagyon
sokat veszített az imént jelzett politikai jelentőségéből.
Az írók ugyan nagy számban politizálni kezdtek, akár mint
professzionális politikusok, akár pedig erős publicisztikai
jelenléttel, de maga az irodalom: a születő művek az irodalmi
intézményrendszer belügyei maradtak. E belterjesség
kialakulásához az új művészeti paradigma nagy
térhódítása is hozzájárult. A jelentőségvesztéssel
együtt az intézményrendszer átalakulása, meggyengülése is
sújtotta az írókat, amelynek korrigálása, a jobb
publikálási feltételek elérése végett azért nem tudott az
írótársadalom fellépni, mert a rendszerváltozás
kezdetétől politikai pártállás szerint háborúzik
egymással. Csurranó-cseppenő támogatásokból meglepően sok
mű jelenik meg, azonban a roppant alacsony példányszám, a
szakmai visszhang gyér volta, a reklám hiánya miatt e könyvek
jórészt pszeudokiadványok maradnak, nincs
"becsapódásuk". Van persze néhány sikerkönyv, de e
sikerek is hervadékonyak, új szenzációk, új hírek, új
sztárok söprik le őket a porondról. Ha onnan nézzük az
irodalmi életet, hogy vannak már úgynevezett világhírű
íróink, írósztárok, akik kiemelt honoráriumaikkal,
díjaikkal, médiaszerepléseikkel a siker képzetét keltik,
továbbá hogy az évi statisztikák szerint milyen nagy a
megjelent könyvek száma – minden rendben van. Ha onnan
nézzük, hogy az írótársadalom zöme elemi gondokkal
küszködik, a kutya se áll szóba vele, munkája
visszhangtalan, miközben a média zavaros értékrendet tukmál
rá az irodalom iránt érdeklődő maradék közönségre –
már csüggesztő a kép. Ha onnan nézzük, hogy a legújabb
olvasásszociológiai felmérések szerint a megkérdezetteknek
több mint negyven százaléka egy év alatt egyetlen könyvet
sem vett a kezébe, nemhogy irodalmi művet nem, semmilyen
könyvtermékkel nem találkozott – gondolom, nem sok kedvünk
marad az efféle eszmefuttatásokhoz. Nem sok kedvünk marad
írni egyáltalán.
Az új rabszolgák már közöttünk élnek.
Hogy még fizetésből, nyugdíjból vagy már segélyből –
mindegy. Nincs ügyük, nincs felelősségük, nincs is igényük
ilyesmire – hálásan adják át magukat mindennek, ami
elszórakoztatja őket. Egy tévéműsor valóságosabb izgalmat
hoz az életükbe, mint amit önerőből megélnek, s
voltaképpen valódibb életnek érzékelik, mint a sajátjukat.
Hipnotikus életálmukban bármire rávehetőek. Autonómiájuk
nulla. Autonómiájuk kevesebb az ókori rabszolgáénál, hiszen
az legalább azt gondolt, amit akart. Az új rabszolga a
programozás szerint gondolkodik.
S ha kedve nem maradt is, az írónak e
helyzetben azért kell írnia, hogy csírájában megőrizze az
önálló ítélkezés képességét. A szabad akaratot és a
szabadság akarását. Az elmúlt évtizedekben az írók egy
része gyanútlanul asszisztált az elemi igazságok
lebontásához. Irodalmi műveket szentelt az általános és
abszolút tagadásnak. Zárójelbe helyezte önmagát, nehogy
összetévesszék a korszerűtlen, igehirdető írókkal. Erre
láthatóan nincs már szükség. A ránk kattant zárójelnél
megsemmisítőbbet a legrelativistább író sem tud kreálni. Az
igazságokat már nem lehet tovább bontani. Az író jól teszi,
ha erről a pontról már visszafordul.
Hogy mennyire az irodalom utóvédharcához
érkeztünk, egy olyan regényrészlettel szeretném
érzékeltetni, amely a legteljesebb illúziótlansággal beszél
az irodalom, a kultúra helyéről az új világban. Viktor Pelevin,
a fiatal orosz írógeneráció világhírű fenegyereke Számok
című regényének főhőse, egy pénzmosásból naggyá lett
üzletember, a KGB-ből kifejlődött maffia kegyeltje fejti ki a
koncepcióját. "Tudod, az ország hosszú időn keresztül
sokkal több politikát termelt, mint amennyit a belső piac
igényel. Most olyan idők járnak, hogy nem igazán világos,
mivel foglalkozzanak a politikusok, és egyáltalán mi a fenének
kellenek. Másrészt politika nélkül sem megy. Ez olyan, mint a
kultúra és a foci – vedd el, és rögtön hiányozni fog
valami. Úgyhogy van egy olyan elképzelés, hogy a politikát
fokozatosan a sport, a játék szintjére kell áthelyezni, ahol
zajosan fog fortyogni, anélkül hogy ténylegesen ártana
valakinek. Érted?"
Most olyan idők járnak, hogy a politika is
játékszer a tényleges hatalom kezében. Igen, érezhető, hogy
zajos fortyogásra valamiképpen szükség van, hogy az emberek
úgy érezzék, élnek, és történik valami, de hát
ténylegesen nem történik semmi. Még a fociban sem, ott is
egyre kevésbé valódi a játék. A kultúra meg örülhet, hogy
még fortyoghat egyáltalán, zajosan és ártalmatlanul.
Hát ez az, amibe valamirevaló író, szellemi
ember, tudós soha nem törhet bele. S lám, itt van Pelevin, aki
be is mutatja, hogy milyen a nem ártalmatlan, a nem
manipulálható kultúra. Ha szabadon a fontos dolgokról is
merünk írni, talán mi is hozzájárulhatunk a szellemi
tekintély megerősödéséhez a médiasztárok primitív
kultuszával szemben, amelyről a tudomány kapcsán előadásom
első felében beszéltem.
Elhangzott a Magyar
Tudományos Akadémián, 2006. május 15-én, a Művészet –
tudomány – társadalom című konferencián.