![]() |
Vasadi Péter
Jegyzetlapok
az irodalomról
Az irodalom nem "mondanivaló", hanem
ihletett betű, szavak, sorok, mondatok. S még előttük a
vemhes semmi. A meghatározhatatlan, de nagyon is emberi
"méh", amelyben már – mindig, sőt mindig már –
van valami. Ehhez hozzátartozik a kihordási idő. A belső
lelki-szellemi-testi csönd. Az inertikus tétlenség. Az a fajta
várakozás, amely soha nem elég önmagának, de szeretné, ha
várakozás, vagyis lehetőség maradna. Mégis arra készül
föl, hogy majd mozdulnia kell, viharos képződésnek néz
elébe egy ismeretlen forma fenyegető figyelmeztetésére.
Mindig mintha ez a szüzesség szakadna át, veszne kárba. A
várakozás, a bizonytalanság, a minden lehet, a testesülő
remény ideje "édes". A cselekvő alkotás ideje
"háború". Riadó. Most fogj hozzá. Ne halogasd. Figyelj
befelé, és ragadd meg őt, azt, ott, ahol éred. Bármi áron.
Lehetsz nyers, konok, körültekintő, gyors vagy lassú, mint a
felhőjárás; ez nem az irgalom, hanem a fölismerés pillanata.
Ki kell mondanod, akár cafatosan. A magjára, a gerincére
ügyelj.
A benti agyagból hozzá kell csapkodnod
marokkal a vázhoz, adagot adag után, sietősen, de pontosan,
hadd mutassa meg magát: ő az. Gondolkodás nélkül túrd szét
a fogalmazás homokját, rá a kőzúzalékos útra, onnan
tovább a bokrosba. Törj át rajta, fuss a tisztásig: íme, az
"újszülött". Mozdulatlan. Micsoda agancsa van. Jobb
lábával előrelép, és szembenéz veled. Ezt az állatot űzi
ádázul minden igazi író. A világosságra edzett, de
el-elboruló tekintetű, fegyvertelen vadász. Nem bírni akar,
hanem látni. Nincs itt "csak". Látnia annyi, mint bírnia.
Aztán szélnek ereszti.
Nincs a műnek "külön" mondanivalója.
Mivel minden, szó szerint minden a világon mondani való. A mű
egésze mond. A mű lényege az, hogy részleteiben is azonos
egész önmagával. A világon kívül fekvő világok közül
hullott ide, mint új elem, új lény, új világ. Ha nem az, nem
irodalomról beszélünk. Írásipar; ilyen van, de a termékei
csak külsőben emlékeztetnek irodalmi alkotásra. Az irodalom
nem attól az, ami, hogy írják. Ha nem írnák, persze nem
volna irodalom. Ez olyasmi, hogy a tizenöt centis gerendaszöget
be kell verni ahhoz, hogy a palák födhessék a padlásteret. De
a szög se nem tető, se nem padlástér. Sőt, a padlás sem
padlástér; a padlástér légnemű forma. Meglenne talán
padlás nélkül is. Az irodalmi mű mindig több a
történeténél. Ha a művet el lehetne mondani, nem kellene
megírni. Megírni "a többi" miatt kell. A mű a
jelentésével több önmagánál. Ezzel az asszociatív
inkonkréttal együtt lehet csak konkrét. Az, hogy valami
konkrét, határos-határtalan létezésteret jelent. Mi az
irodalmi mű lényege? Az (emberi) létezéshez hozzáélt,
hozzáadott, hozzáírt formai-szubsztanciális többletnek,
valami olyannak a megpendítése, amihez hasonló ugyan már
volt, lehetett, de pontosan az még soha. Ezért egy jó
mű, akármilyen régi (mi az, hogy régi?) történetet bontogat
is, egy jó mű mindig új. Anélkül, hogy újdonságával
bármi módon hivalkodnék. Hivalkodni szellemtelen. Az új mű
minél újabb, annál – nem rejtettebb – rejtőbb. Ha az az
új, az az újszerű, amit az örökösen noszogató reklámipar
diktál, sőt erőltet, akkor csak a brutális megjelenés
fölszínéig jutunk el. Fölsőfokú jellemzője egy műnek –
sem – az, hogy új, hanem hogy jó. Kitűnő. És nem igaz,
hogy ezt csupán a vájtfülűek gondolják így, a magas
ízlésűek fogják föl. Az úgynevezett egyszerű ember is inni
kérne belőle, ha jó italt öntenének a poharába. Az ember
ebben is becsaphatatlan, hacsak nem akarja, hogy becsapják őt.
Ezt, sajnos, akarhatja. Sok példa van rá, de tízszer annyi sem
elég mentségnek.
*
A műben, magában az irodalomban van
valami megmagyarázhatatlan s lényeginek érzett
önellentmondás. Minél inkább azt fejezi ki egy mű, amit
akar, annál szebb, de ez korántsem jelenti azt, hogy szépsége
egybevág a szépről alkotott közmegegyezéssel. Ettől még ez
a szép lehet rút is. A rút – nagyjából – láthatóság.
Csak az. A szép láthatóság is, de a mélység fölszíni
láthatósága. Az igazán jó mű mintha akaratlanul is a jelen
idő sikerrel kecsegtető esélyeivel vitatkozna. Mintegy
föllázad maga ellen, de azért tovább csinálja. Épeszű
ember ezt nem akarhatja. Az író sem akarja, éppen csak hallgat
valamire, ami benne él, de az engedelmesség pillanataiban esze
ágában sincs föltenni ezt a kérdést: ki vagy mi vagy te?
Most éppen ott tartunk, hogy nem is esztétikai, mint inkább
ontológiai föltételeket fontolgatunk. Fölmerülhet bennünk a
gyanú: nem azért oly nélkülözhetetlen az irodalom, mert az
(általános, nem csak emberi) egzisztencia uralkodik benne az
esztétika ürügyén? Vagy hogy az esztétikának voltaképpen
ontológiai gyökerei vannak? Ha igen, akkor világos, hogy a mű
csak az elérhető legnagyobb szépségben – ami viszont a szó
szoros értelmében számtalanféle létmód –, azaz a
leglétezőbben kíván megjelenni. Az egzisztencia
szétáradása az irodalomban paradox jelenlét. Nem a
bonyolultságon inneni, hanem túli egyszerűség. Nem
ilyen-olyan orvoslás, mely a palánkjai mögül ki-kikacsint az
elvárásokra. Nem katekizmus. De nem is "ihletett"
pornográfia. Az irodalom nem helyettesít semmit: se életet, se
hitet, se vigaszt, se vallást, se hatalmat; az irodalom önmaga.
De önmagaként mindenhez organikus köze van, ami nem irodalom,
anélkül, hogy jottányit is engedne bármilyen befolyásnak.
Oly eredetien önmaga, mintha igazság volna, holott nem az. Nem
is akar az lenni. Nem is lehet az, minthogy túl sok benne az
élet és az alkotó korlátozhatatlan szabadsága. Vagy csak a
maga által korlátozott szabadsága. Ezért kolosszális
szarvashibának tartom "és"-sel elkülöníteni egymástól
életet s irodalmat. Állításomra az egyik bizonyíték az,
hogy a nagy művekre s íróikra a természetből vett hasonlatok
találóbbak az esztétikai elemzés leleményeinél. Például:
W. Whitman barlanglakó; S. J. Perse búvár; Supervielle
madarász és folklorista; József Attila Isten diakónusa; Arany
János népét terelgető juhász; Babits ügyeletes mágus; Ady
kormányzó; Móricz a Magyar Jeruzsálem kapuőre; Nagy László
aranyerdő-telepítő; Kormos a hajléktalan szentek
gyóntatója... Az irodalom az átláthatatlan valóságnak,
amelytől egy titkos függöny választja el, a valóságnak vele
együtt futó, ballagó vagy vonuló metaforája. Maga is
valóság, vagy éppen maga az összegző, a sűrített, az
elvont valóság. Ezért feledteti el velünk a jó írásmű,
hogy irodalom, miközben az, hogy elfeledteti, éppen irodalmi
mibenlétét bizonyítja. Innen érthető József Attilának az a
misztikus mondatpárja, ami a teremtett egzisztencia sorsára
vonatkozik: "Csak ami nincs, annak van bokra... Ami van,
széthull darabokra..." Gyönyörű válasz ez eddigi
kérdéseinkre s kérdésességeinkre, de egyben függő kérdés
marad, minden igazi válasz jellemzőjeként: mert mi az a
"nincs"? Mi az a "van"?... Ottlik Géza szerint ha a
műben (a "van"-ban?) nincs benne Jézus, az anyám, a világ
(s talán mindenestül az örök mai nap), akkor még az a bokor
is széthullana darabokra.
*
Ha a hit, méghozzá a pozitivista módon
élt, eszem-iszom-alszom életet transzcendáló vagy permutáns
hit (a "túli" mozgás tekintetében egyre megy, hogy a
végtelen önmagamba süllyedésben elveszve találom meg
magamat, vagy önmagamat "elhagyva" a végtelenbe
túllendülve ismerek valódi magamra), szóval ha a hit az ember
nembeli s így megmásíthatatlan karaktere, akkor ezen az
"alkotmányon" a hitelesítő pecsét a művészet, mint
világ- és önkifejezés, mint emberi kinyilatkoztatás, mint
ítélet és vallomás, mint látás- és gondolkodásmód, s
mint a látomásban újra és újra föltáruló Idő s Időtlen
szépsége. Ha az ember ezt dobja ki az ablakon mint fölösleges
kacatot, akkor a tulajdonnevét vetette ki, azaz önmagát. Az
irodalom, mivel anyaga a nyelv – a nembeliség oka s célja
–, kitüntetett szerepet játszik abban, hogy az ember ne dobja
ki önmagát a Kozmoszra, vagyis a gigászi anyaggal meghintett
űrre nyíló semmibe. Az irodalom az otthon maradásra biztató
énekhang, s nem tudni, éppen melyik lomokkal megtömött, nem
is sejtett vagy rég becementezettnek hitt zugban szólal meg. Az
irodalom áthatol és túlél; áthatol a mesterségesen
sűrített ködökön, és túléli a megsemmisítésén
fáradozó technikákat. Ezt azért remélhetjük, mert a
könyvben, mint ősi bazaltkőzeteken lábnyomait hátrahagyva a
dinoszaurusz, maga a szellem lépked, és ez a menet – a
mindenkori ember bizonyítja – sem megállni, sem megrettenni
nem óhajt. A nyelvet profetikus ereje s ihletése hajtja előre.
Ha maga a nyelv fordulna hivatása ellen – ami képtelenség, s
így is: kép-telenség –, a történelem sajtolná ki belőle
eredeti küldetését, kötelezve vagy koronázva tűzzel-vassal.
Hovatovább nincs is más, ami – áttételes eszközeivel,
közvetve és közvetlenül – elő-idézné vagy sugallaná az
ember jövőjét, mint a művészet, az irodalom, minek veleje a
költészet. Ha ez sem tenné, jövőnkből a múlt döcögne
felénk, alighanem ördögi vigyorával. Mert a múlt múltnak
szellemi éléskamra, jövőnek azonban zsíros, megrágott,
sajtszagú egérfogó. Sőt, még ennél is rosszabb; a jövőben
újraszült múlt nem más, mint temető. Épp az egyetemes
kockázat hiányoznék belőle, amely egyszerre fenyeget és
fölvillanyoz, mit a jelenben átélt indulatok provokálnak és
teljesítenek is be bizonyossággá; "boldogok, akik nem
látnak, mégis hisznek". Ez a világ továbbteremtésének
egyetlen alternatívája. Ami irodalomnak nevezi magát, ettől
nem zárkózhatik el.