![]() |
Varga Mária
Jámborné Balog Tünde:
Árapály a Vizes utcán
Széphalom,
2005
A festőként indult és ma is
művésztanárként dolgozó Jámborné Balog Tündének az Árapály
a Vizes utcán a harmadik novelláskötete. A szerző a
korábbi években hét rangos irodalmi pályázaton is első
díjat nyert. Bizonyára véletlen, hogy életének épp ezen a
pontján találkozunk (képletesen), de írásainak hatása alatt
az ember hajlamossá válik arra, hogy rejtett jelentések után
kutasson, így a hármas és a hetes szám is mágiagyanús
elemként sejlik föl. Az viszont nyilván nem véletlen, hogy a
kötetek címei (Medárd lépcsőjén, Az én kalendáriumom,
Árapály a Vizes utcán) mind természeti, időjárási
jelenségekre vonatkoznak. A természetközeli népek által
ciklikusként felfogott időnek s az évkör jeles napjaihoz
kötődő eseményeknek, szokásoknak Balog Tünde írásaiban
fontos szerep jut. Ez a fajta tudás és érdeklődés leginkább
Az én kalendáriumom című korábbi kötetben
nyilvánult meg, ahol az ismert és már elfeledett ünnepeket
hozza közel az olvasóhoz személyes élmények, népi
hagyományok és művelődéstörténeti mozzanatok
felvonultatása révén.
Jelen kötet (novellafüzér a "hivatalos"
műfaji megjelölés) legfontosabb szervező motívuma egy
érdekes természeti jelenség, amelynek szimbolikus voltára a
szerző is több helyen tesz utalást. Az elbeszélések
színhelye kivétel nélkül a szülőváros, Makó, illetve
annak egyik különös utcája, a Vizes utca, ahol az író
életének nagy részét leélte. "Ez a hely folyómeder volt
valaha. Régi térképeken látható, hogy a Maros nagy, patkó
alakú kanyarral kerülte meg a mai ótemplom sövényfalú,
fatornyos elődjét, a Hold utcán jött, és két sarokkal
idébb, a Vizes utcán tért vissza mostani folyásához. Nem
tudni, hogy a Hold utca a sarlóforma égitestről kapta-e a
nevét, vagy az itt tekergő holtágról, az azonban bizonyos,
hogy amikor a gyakori áradások miatt elásták a kanyarokat,
ezt az ívet is levágták, és a gyorsan mocsarasodó
folyószakasz száz év alatt teljesen feltöltődött.
Szekérkaravánok hordták bele a földet és a törmeléket,
majd házakat építettek, a kertekben fákat ültettek,
veteményeztek, ám a folyó – akár Pompeji vulkánja – nem
hagyja magát. Lent, mélyen az úttest, az épületek és a
kertek alatt ma is folyik. (...) Repedeznek a falak is, nem
győzik csináltatni az utca lakói. Azt remélik, hogy ha
betapasztják a réseket, megáll a pusztulás, ám a mi Styxünk
zavartalanul folyik tovább a vastag homokréteg alatt,
egymásnak koccantva fényesre csiszolt koponyákat, bronzkori
edénytöredéket, középkori hálónehezéket,
halcsontvázakat, szennyvízcsatornák eternitcsöveit.
Elszaggatja a földbe temetett kábeleket is, ezért gyakran
süketek a telefonvonalak, hiába hallózunk, csak a homok
percegése hallik, és Kharón evezőjének hideg csobbanása."
(Homokfolyó) A szerző egyszerre mutatja meg a betemetett
holtágat mint érdekes természeti jelenséget és mint
mitikus-misztikus folyót, az idő folyását, amely összeköti
az élőket és a holtakat, a jelent és a múltat, s néha
furcsa, ijesztő módon nyilvánul meg. A közép-európai
viszonyok még tovább bővítik a szimbolikus tartalmat: a
folyó különös egyveleggé alakítva viszi a történelem
hordalékát, a történelemét, amelyet az aktuális
ideológiák "ideát" újra meg újra megszakítanak, és
szervetlen részekké szabdalnak.
Balog Tünde novellafüzére leginkább a
posztmodern regénypoétikához kötődő mágikus realista
próza körébe illeszthető. A fogalmat, mely képzőművészeti
alkotások kapcsán teremtődött a húszas években,
köztudottan a dél-amerikai regények tették széles körben
ismertté és divatossá. A módszer azonban Balog Tündénél
egyáltalán nem hat divatmajmolásnak, tökéletesen a saját
képére formálódik. A szerző nemcsak a magyar népi
hagyományokat ismeri, de édesanyja révén az erdélyi
hitvilágot is, s "Tündérországról" éppúgy elmondható,
hogy a "csodás való" földje, ahogyan ezt bizonyos szerzők
Latin-Amerikáról állítják. És amint ez valószínűleg
minden, a túlcivilizált központoktól elég távol eső
vidékről elmondható. (Ilyen értelemben nincs is olyan messze
Makó Argentínától.) Az írások egy része megmarad a
realisztikus elbeszélés szintjén, egyikben-másikban utalás
történik a természetfölötti rejtélyes jelenlétére és
hatására, több elbeszélésben azonban elmosódnak a határok
a hétköznapi és a természetfölötti között: a csodás elem
természetes módon tűnik fel a köznapi valóságban, már-már
annak szerves részeként. Az elbeszélések a szerzőnek és
családjának az egész huszadik századon átívelő személyes
történelmét mutatják meg, a reális történések mögött
azonban kirajzolódik egy másik valóság is. Az említett
írásmód legjelentősebb képviselője a Magunk Meridiánja
című novella, amely Borges elbeszéléseinek különleges
hangulatát idézi. Az írás szerint a szerző birtokába kerül
egy bizonyos fiktív napló, amelyben a városka meghatározó
alakja, a több száz évvel ezelőtt élt, külhonban tanult
Prédikátor írta le titkosírással azokat az élményeit,
amelyek tudományos munkáiban nem kaphattak volna helyet. A
titkos kód megfejtése után a szerző közreadja a napló
részleteit. Megtudjuk, hogy a Prédikátor barátja, a
Földmérő (ő képviseli az ellenpontot, a
természettudományos oldalt) "meghatározta az e helyen
áthaladó délkört, térképeinek szegélyén
félreérthetetlenül jelzi ezt a várost átszelő hosszúsági
kör fölött látható M betű és mellette a nulla fok kicsiny
karikája". Az én Meridiánom itt van, jelenti ki (vélhetően
a valódi szerző, Balog Tünde vélekedésével egybehangzóan),
márpedig a kezdő Meridián a legfontosabb. A délkör
meghatározása után szokatlan és megmagyarázhatatlan
események következtek be. "Ilyen esetekről a Vizes és a
Berkes utca lakói számoltak be, ám a Hold utcán is
megjelennek elhalt szülők, testvérek, hitvestársak attól
fogva. Társalogni nem lehet velük, írja a Prédikátor, bár
ők néha megszólalnak, nem az élőknek beszélnek, hanem
magukban. Semmi sem mutatja, hogy hazajáró lelkek volnának,
egészbe véve valóságosnak látszanak, de tsak mint a
tükörképek: mink látjuk őket, ők minket nem. Rendszerint a
Torony mellyékén bukkannak föl, onnét indulnak régi
lakhelyük felé. Fényes nappal jönnek, ha delel a nap, vagy
alkonyatkor, mikor Nyugaton lehanyatlik, soha nem éjszaka.
Ősszel vagy Medárdkor, a nagy esőzések évadján gyakrabban,
mint máskor, és inkább holdtölte napjaiban, soha nem újhold
idején." A Közjáték úthengerrel című írás
látszólag hétköznapi történet, de mégsem az. "Az
úthenger az ótemplom felől jön, a frissen aszfaltozott út
közepén, vezetőfülkéje azonban – és ez annyira
valószínűtlen, hogy fel sem tudom fogni – üres. Nem ül
benne senki." Fura nyúlszájú kisfiú kutatja föl azt a
személyt, aki meg tudja fékezni a házak felé közeledő
járművet, s ezzel megmenti az utca lakóit és épületeit a
pusztítástól. Dolga végeztével eltűnik, s a környékbeliek
csak ekkor döbbennek rá, hogy senki sem ismeri, nem tudja, ki
is volt valójában.
Azok a novellák, novellarészletek is
emlékezetesek, amelyekben a szerző az egykori gyermek
szemével, egyfajta gyermeki mitológia részeként idézi föl
az utcában gyakorta feltűnő személyeket, a történéseket
és a helyszíneket (A rókakucsmás nő, A zongorista
felesége, Cafka Maris). Festő énjéhez méltóan remek
portrékat rajzol, érzékletes leírásokat ad a környék
kertjeiről, bokrairól, titkokat rejtő régi házairól, kopott
utcaköveiről. Ugyanakkor nem csupán a valóság
rejtett-misztikus rétegeibe avatja be az olvasót, könyve
történetileg, szociológiailag is hiteles. Érdekes és
groteszk az a mód, ahogyan írásaiban időnként keveredik a
háború utáni időszak vagy az ötvenes évek nyers
valóságában megnyilvánuló irrealitás a valóságon
túlival, a szürreálissal. Mágikus realista írásmód a Balog
Tündéé, ez azonban az ő sajátos látásmódja is.
Sajátossága abból is adódik, hogy történetei nem egzotikus
vagy kitalált helyszíneken játszódnak, hanem életének
legjobban ismert színterein, s szereplői nem furcsa idegenek,
hanem családtagjai, ismerősei. A megszokottban sejteti meg a
titkot, a csodát.