![]() |
Látlelet VII.
Berecz János elvtárs, hajdan a Magyar
Szocialista Munkáspárt Politikai Bizottságának tagja,
feltámadt.
Mindannyiunk okulására közzétette
készülő új könyve egyik fejezetét (Tekintet, 2006. 1.
szám), és újraírta, újjá írta 1989 történetét: Az
én rendszerváltásom.
Írását olvasva jutottak eszembe
Szolzsenyicin szavai: "A kommunista nem ismeri a szégyent, az
emberi méltóságot, és fogalma sincs arról, amit a
keresztény etika úgy hív: lelkiismeret."
Berecz János kommunista. Legalábbis
évtizedekig az volt. Néhány éve megjelent könyvének címe
is azt hirdeti: Vállalom.
Töprengésre késztető írás Az én
rendszerváltásom. Érdemes elbíbelődni a furcsán
többértelmű mondatokkal, kétértelmű szavakkal, csavarosan
megfejthetetlen szófordulatokkal. Azt állítja például Berecz
elvtárs, a hajdani Magyar Szocialista Munkáspárt Politikai
Bizottságának levitézlett tagja (önmaga írja önmagáról:
elvtársai 1989 nyarán a Politikai Bizottságból
kiebrudalták!), hogy a Nemzeti Kerekasztal tárgyalásainak
megkezdésekor, 1989 nyarán "tanulhattuk a
többpártrendszert, a versenyhelyzetet. Tanultuk is, bár
többen nehezen birkóztak meg ezzel a követelménnyel."
Istenem, milyen finom stílusárnyalattal érzékelteti Berecz
elvtárs, hogy sok marxizmus–leninizmusban megcsontosodott
elvtársának, ellentétben vele, ez a tanulás nem sikerült. Ő
ugyanis hamar megértette a többpártrendszer tartalmát,
jelentőségét, értékét. Sajnos, "Nyers Rezső és
támogatói, a veterán munkásmozgalmi harcosok..."
Elbűvölő az az elegancia, ahogy Berecz
elvtárs, a kommunista pártmunkás magas lóról sajnálja le
Nyers elvtársat és a munkásmozgalom veteránjait, akik
képtelenek megérteni a modern idők új kihívásait. Bezzeg
Berecz elvtárs! Igaz, szigorú szavú pártfunkcionáriusként
több mint harminc éve szolgálja a szocializmus építésének
– ahogy Kádár elvtárs szokta volt mondani: szent –
ügyét, de most okos bolsevik politikusként felismeri a
változó időben a kommunisták számára lehetséges és
szükséges igazodás egyetlen helyes irányát. Berecz elvtárs
tudja: a kommunista nem vész el, csak átalakul. Nyers Rezső
és támogatói, a veterán munkásmozgalmi harcosok fölött
azonban eljárt az idő: nem tudnak átalakulni. Berecz elvtárs
őszintén sajnálkozik: "Én nem tudtam megérteni, hogy nagy
tapasztalattal rendelkező politikusok nem képesek felfogni: a többpártrendszerű
parlamentáris demokráciában a politika alapkérdése..."
A (puha) proletárdiktatúra bukása után
másfél évtizeddel morzsolgatom magamban Berecz elvtárs
szavait: többpártrendszerű parlamentáris
demokrácia. Lehet, hogy a hajdan hithű kommunista Berecz
elvtárs még ma sem tudja, hogy egypártrendszerű
parlamentáris demokrácia soha nem létezett? A kommunisták
(álságosan vagy ostobán) önmagukat is megtévesztve a (puha)
proletárdiktatúrát szocialista demokráciának nevezték, és
Berecz elvtárs ma is büszke "a kádári demokrácia
vívmányaira", de ez csupán azt bizonyítja, hogy Berecz
elvtárs ma sem tudja, mi fán terem a demokrácia. Iskolában
tanultuk annak idején Lenin elvtárs hazug és embertelen
tételét: a proletárdiktatúra diktatúra a burzsoázia
számára, demokrácia a proletariátus számára. Emlékszem
Lenin elvtárs egy tökfejű tanítványára, Gödöllő város
tanácselnökére (lehet, hogy párttitkár volt), aki 1989.
március 15-én, a főtéren tartott ünnepi nagygyűlés előtt
így panaszkodott nekem: "Néha úgy érezzük, felelőtlenül
követelődznek ezek a pártok. Pedig mi olyan sok demokráciát
engedélyeztünk nekik."
A kommunisták örök bánatára nem született
pártjukban 1989-ben egységes, mindenki számára elfogadható
és kötelező határozat arról, hogy az ellenzéki pártok
számára mennyi demokráciát engedélyez a Magyar Szocialista
Munkáspárt. Berecz elvtárs szerint Nyers Rezső és
támogatói, a veterán munkásmozgalmi harcosok a munkahelyi
kommunista pártszervezetek megszüntetését már túl sok
"engedélyezett" demokráciának ítélték. Pozsgay elvtárs
az "engedélyezett" demokrácia lovagjaként viszont
elárulta a pártot, mert Antall Józseffel és a Magyar
Demokrata Fórummal szövetkezett. Berecz elvtárs – ma is így
látja – járt egyedül a helyes, kommunistához méltó úton:
úgy gondolta, megérett az idő az egypártrendszerű
parlamentáris demokráciából a többpártrendszerű
parlamentáris demokráciába való áttérésre. Nyers Rezső
és a veteránok a kommunista múltat akarták megőrizni.
Pozsgay Imre a hatalmát, funkcióját. Berecz János egy új
típusú szocialista jövő megvalósulásáért dolgozott.
Berecz elvtársnak sok régi elvtársával
ezért gyűlt meg a baja. Grósz Károllyal sem értett egyet.
Szerinte méltatlan eljárás volt Grósz elvtárs, a Magyar
Szocialista Munkáspárt első titkára részéről, hogy
"KGB-s anyagokat idézve megkísérelte lejáratni,
kompromittálni Nagy Imre személyét. Ez engem végtelenül
felháborított."
Berecz elvtárs átváltozóképessége és
simulékony feledékenysége lebilincselő. Nem sokkal korábban
még vaskos könyvben ítélte el a tollal és fegyverrel
támadó 1956-os ellenforradalmat, és egy jó szava sem volt
Nagy Imréről. És most, 1989-ben – 2006 januárjában
állítja ezt – végtelenül felháborította, hogy Grósz
elvtárs a mártír Nagy Imre emlékét akarja befeketíteni.
Kommunisták a világon mindenütt
előszeretettel és eltökélt meggyőződéssel akasztgatták
kommunista elvtársaikat. Harminc évig Berecz elvtársnak sem
fájt, hogy Kádár elvtársék bitófára küldték
elvtársukat, Nagy Imrét. De Berecz elvtárs igazi kommunista
1989-ben is. Kommunista, aki megérti az idők szavát: volt
ellenforradalom, nincs ellenforradalom! Fölakasztottuk az
osztályáruló Nagy Imrét, rehabilitáljuk a forradalmár Nagy
Imrét! És szokásunkhoz híven dísztemetést rendezünk az
általunk tévedésből kivégzett, ártatlan elvtársainknak.
Berecz elvtárs – ma is büszke erre! –
1989-ben felismerte, milyen bonyolult a politikai helyzet.
"Abban a képviselők egyetértettek, hogy az 1956-os napot a
népfelkelés kezdetének tekintik, de a forradalom
elismeréséig nem jutottak el." A kommunista álparlament sok
mamelukjáról (utólag) egyértelműen ítélkezik Berecz
elvtárs: 1989-ben nem értették meg, hogy 1956-ban
Magyarországon forradalom volt, és nem ellenforradalom. Ezekkel
a korábbi nézeteikhez megrögzötten ragaszkodó, "öreg"
elvtársakkal Berecz elvtársnak "a haladás útján" nagyon
nehéz előrelépnie.
"Abban a képviselők egyetértettek, hogy az
1956-os napot a népfelkelés kezdetének tekintik, de a
forradalom elismeréséig nem jutottak el." Írói remeklés ez
a mondat: még csak következtetni sem lehet belőle arra, hogy
Berecz elvtárs, az Ellenforradalom tollal és fegyverrel
című könyv történethamisító szerzője mikor és miért
döbbent rá, hogy 1956-ban forradalom volt hazánkban, és nem
– amint korábban gondolta és írta – fasiszta
ellenforradalom.
Aki az egypártrendszerű parlamentáris
demokráciában (proletárdiktatúra) szokta meg, hogy mindig
neki, mindig a kommunistáknak van igaza, a többpárti,
parlamentáris demokráciában is úgy képzeli: a kizárólagos
igazság birtokosaként csak ő tévedhetetlen. Az állam én
vagyok – mondta hajdan a Napkirály. A demokrácia én
vagyok – mondják a kommunisták; néha egypártrendszerű,
néha többpártrendszerű demokráciát csinálunk; egy a
fontos: mi csináljuk, és ha a helyzet úgy kívánja,
később megsemmisítendő ellenfeleinkkel is egyezkedünk,
tárgyalunk. Berecz elvtárséknak Lenin elvtárs óta mindig ez
volt, mindig ez a taktikája.
Berecz elvtárs ma is a bolsevik mindentudás
fölényével néz vissza a Nemzeti Kerekasztal tárgyalásaira.
"Mi voltunk nyugodtabbak, mivel az ellenzék érzelmi alapon
politizált, ki milyen fokú (elvakult, dühödt, mérsékelt)
antikommunista szellemben lépett fel, mi pedig realisták
voltunk, tudtuk: a Parlament nélkül nincsenek törvények."
Ez egyszer Berecz elvtárs nem téved. Voltak,
vannak emberi érzelmeink. Nekünk vannak. Én például ma is
gyűlölöm és megvetem a kommunista apámat meggyilkoló
kommunista hazaárulókat. De az a Parlament, amelyre Berecz
elvtárs hivatkozik, 1989-ben csak az egypártrendszerű
parlamentáris demokrácia, vagyis a proletárdiktatúra
számára volt politikailag és erkölcsileg legitim. Lehet, hogy
Berecz elvtárs mindezt már elfelejtette, hisz saját könyvét
is elfelejtette, és arra sem emlékszik, hogy harminc éven
keresztül fasiszta ellenforradalomnak minősítette mindazt, ami
1956-ban történt, és amit 1989-ben (kétlem, hogy őszintén)
népfelkelésnek, majd forradalomnak nevezett. Azt is
elfelejtette, hogy 1956-ban egy Kádár János nevű hazaáruló,
szovjet tankok fedezetével, visszasompolygott a hatalomba, és
fölakasztatta Magyarország törvényes miniszterelnökét, a
kommunista Nagy Imrét. Berecz elvtárs arra sem hajlandó
visszaemlékezni, hogy a Magyar Szocialista Munkáspárt
harmincnégy évig törvénytelenül birtokolta a hatalmat
Magyarországon, és e törvénytelen hatalom megtartása
érdekében emberek millióit tartotta rettegésben, tízezreit
zárta börtönbe, gyilkolta meg.
Nézegetem Berecz elvtárs 1989-ben készült
fényképét. Nem látszik nyugodtnak. Inkább keserű és ijedt.
Kommunista: azt hiszi, ha mint 1956-ban, a népharag újra
elsöpri a proletárdiktatúrát, és hazánkban demokrácia
lesz, akkor azonnal fölakasztják a kommunistákat.
Berecz elvtárs kommunista, tehát nem tudja,
föl sem tudja fogni, hogy mi, nemzetünkért, hazánkért,
kultúránkért, megmaradásunkért aggódó és tenni kész
polgárok és demokraták, ellentétben a kommunistákkal, nem
szoktuk fölakasztani sem elvbarátainkat, sem politikai
ellenfeleinket. Ezért vagyunk gyengébbek, mint a kommunisták.
És ezért vagyunk erősebbek: nekünk van lelkiismeretünk, és
szégyenkezünk, ha bűnt követünk el.
Nézem Berecz elvtárs 1989 decemberében
készült fényképét. Árulkodik a szeme: fél és
gyűlölködik.
Olvasom Berecz elvtárs írását 2006
februárjában: öntelten és magabiztosan újraírja a
történelmet.
Aggódom: Berecz elvtárs feltámadt. Az
elvtársak feltámadtak. Nincs lelkiismeretük, és ma sem
szégyellik magukat a vérlázító bűnökért, amelyeket az
ország és a nemzet ellen elkövettek.
De március van, és ilyenkor lángolnak
lelkünkben a költők: Talpra magyar!
1957 tavaszán akartuk, de a megszálló
szovjet hadsereg árnyékában nem lehetett.
Akarjuk most, 2006 tavaszán! Az nem lehet,
hogy ész, erő / És oly szent akarat...
Meg kellene végre tanítani a kommunistákat
arra, mi a különbség az egypártrendszerű parlamentáris
demokrácia (proletárdiktatúra) és a többpárti
parlamentáris demokrácia között.
Amelyben egyébként a kommunista Berecz
elvtárs is nyugodtan, politikai következmények nélkül
megírhatja és kiadhatja korszínűen elvtelen emlékiratait.
Szigethy Gábor