![]() |
Sárközi Mátyás
A
Király utcán végestelen-végig
Regélnek kávéháztörténészek a Café
Erzsébetről és a Café Corsóról. Az utóbbi volt
különösen nevezetes, mert a pincérnői különböző
fegyvernemek egyenruháiba öltözve szolgálták fel a
kapucínert és a lágy tojást. Hajdan Laudon utca volt a mai Káldy
Gyula utca neve, ugyanis Laudon Gedeon osztrák tábornok
szállodája működött benne a XVIII. század vége felé.
Közel van az Opera, Laudont tehát felváltotta utcanévként a
néhai főzeneigazgató, Káldy, aki e megtiszteltetés nélkül
ugyancsak elmerült volna a feledés homályába.
A túlsó sarok a Fiestához kapcsolódó Káldy-pince
étterem, ahol pénteken s szombaton a Csillagszemű
gyerek-néptánccsoport szórakoztatja a külföldieket.
Szemközt a huszonkettes számú házat Wieser Ferenc tervezte,
1850-ben épült, valaha a Gerő női- és
gyermekfelöltő-áruház székelt benne. Ha jól számolgatom,
1912-ben itt is volt kávéház, Hajduska Rezső nyitotta meg a Café
Minervát. De melyik az a sarokház, melynek a kávézója a
katonaruhába bújtatott pincérlányokról volt híres?
Ez az épület nincs többé. Helyén Budapest
egyik legszomorúbb grundja terül el, amely – talán nem is
olyan nagyon régen – enyhet adott padjaival az
aszfaltdzsungelben sétálóknak. S volt benne a kicsiknek
homokozó, a nagyobbaknak cementezett focizóhely. Jelenleg
koszfészek, csövesek hevernek itt fényes nappal. Nagy
luxuskocsi áll meg, kipenderült belőle egy darázsderekúra
tornázott, pompásan kozmetikázott hölgy, tűsarkú cipőben,
borjú nagyságú, fekete kutyával. A bágyadt alkoholisták
arca félmosolyra húzódik az eléjük toppant tündér
láttán. Az eb nyomban guggol és erőlködik, a hölgy plasztikzacskóval
flottul tasakolja az eredményt. A két csöves egymásra néz:
– Láttál mán ilyet?
Az autó a gazdival s a kutyával elporzik.
Néhány fa áll a grund szélén. Az egyik
látványosság, külföldiek bámulják. A méretes fát
teljesen beborította ezernyi molykukac ezüst hálója. Burok
borítja a megőszült lombkoronát, ott mászkálnak a
fatörzsön a férgek, most készülnek a másik fa elleni
összevont támadásra. Világvárosban, a XXI. század
hajnalán, megdöbbentő e fa sorsa. Biztosan létezik
valamiféle növényvédelmi megbízott, ám ő ezekben a
napokban talán az úri Andrássy út újrafásításának
gondjával van elfoglalva, s akkor sem törődik egy lepusztult
utcasarok szövőmoly-inváziójával, ha hadrendbe fejlődnek a
ronda rovarok, és csattogó fogakkal nekiindulnak felfalni az
egész Király utcát. (Három hónappal később – micsoda
magyar virtus! – győzött a fa a férgek felett, és újra
kilombosodott.)
Hol hajdan tükrös kávéház állott,
napjainkban, a kínlódó fák árnyán a Jaffa büfé nevű
bódé kínál frissítőket, fagylaltot és süteményt.
(Éjszakára a kirakatait gondosan bedeszkázzák a tolvajok
ellen, el ne lopják a narancsszörpöt meg a mákos rétest.)
Helyeske kisfiának egy utcabéli kér
vanília-csokoládét arabul, s arabul kapja a köszönetet.
Lehet, hogy toprongyos e vidék, de itt a jelek szerint
megvalósult arabok és zsidók békés egymás mellett élése.
A magyarok valamivel hátrább, a Kazinczy
utcában találhatók, abban az épületben, amely a grund miatt
sarokházzá avanzsált. Cégtábla nem hirdeti, de itt működik
az utolsó, Krúdy korát romlatlanul idéző korcsoma, a Szent Jupát.
Cicomátlan, deszkapadlós helyiségben, gyalultfa-asztaloknál,
félhomályban ül a söröző közönség, a terem akusztikája
következtében iszonyú a zaj, beszélgetni csak megfelelő
decibelszámmal lehetséges, ilyesféle lehetett hajdan az Orczy
kávéház kakofóniája. 1987-ben Wichmann Tamás kilencszeres
világbajnok kenus alapította e bodegát, s Jupátról, a
kenusok védőszentjéről nevezte el. Ha jókedvében van,
gitározgat a törzsközönség szórakoztatására.
Torpanjunk meg e kocsma bejáratánál, ne
menjünk sietősen tovább! Figyelmet érdemlőn nyilatozik meg
itt igaz valójában a magyar néplélek. Ezt olvashatjuk a
márványtáblán: "E helyen állt Schneider József
kártyafestő műhelye. Itt készült a magyar kártya 1836-ban,
amely Tell Vilmos szabadságharcának felidézésével a
játékos kedvű honpolgárok nemzeti öntudatát élesztgetve,
azóta is kézről kézre jár. Állíttatta a magyar kártyások
nevében a Pató Pál Párt és a Magyar Talon alapítvány a millcentenárium
évében."
Sárgult koszorúk függnek a kampón. Az egyik
selyemszalag szövege: "A XIX. századi héroszok emlékére, a
Pató Pál Párt."
Valakinek itt költőlelke van.
A márványlap 1996 óta ékíti a ház falát,
évente koszorúzza a bejegyzésért hiába folyamodó párt,
amelynek pedig ideológiája is létezik, mit jelszava hirdet:
"Világ lustái, egyesüljetek!"
A szomszéd ház kapuján Dávid-csillag-motívum
látható a rácsozaton.
A Király utca huszonnégyes szám Hild József
tervei után épült 1860-ban. Budapest sokat köszönhet a Hild
építészcsaládnak. János fia József egymaga 917 tervet
készített a város szépülésére. Nem lenne ilyen elegáns
fővárosunk a Berlinben meg Bécsben végzett, jó ízlésű egyszótagosok,
tehát a neoreneszánsznak is hódoló Ybl, a historizáló Steindl,
a romantikus Hild-tanítvány Feszl, a Zeneakadémiát tervező Giergl
és Korb meg a kisebb tehetségű, de szorgalmas Brein vagy a gótizáló
Schmahl nélkül. (Alpár neve két szótagos, de ha nem
magyarosít, beillene a sorba, mert eredetileg Schöcklnek
hívták. Marad tehát a két Pollack meg Hauszman, Lechner és Schulek
mint rendbontó.)
Ez a Hild-ház különös, de eredetiségében
igen szemrevaló architektúra. A kapu a bal szélen helyezkedik
el, és nem középen. Kétablaknyi szélességben velencei
stílus bontakozik ki fölötte, hornyolt, de jón oszlopokkal,
majd a második emeleti ablakok között korinthosziakkal, a
harmadikon lesimítottakkal. S ettől jobbra négyablaknyi
szélességben dísztelen a homlokzat.
A másik oldalon a huszonötös számnak
mozgalmas a története. 1810-ben épült műemlék, boltozatos
kapualjjal, kőkonzolos függőfolyosóval. 1956-ban a főváros,
úgy látszik, elgondolkodott a műemlék házak rettenetes
állapotán, és a Király utcában Komárik Dénes tervei
alapján több régi épületnek rendbe hozatta legalább az
utcai frontját. Azóta persze mocskolódott már a façade,
de csinosak az ablakok fölött a kis klasszicizáló büsztök.
Ám ennek a műemléknek két udvara van. S a hátsó udvarba
néhány éve lakásfoglalók vették be magukat. Végül
tizenhét család, hetvenkét fő. Cigányok. Hosszan tartó
huzavona kezdődött eltávolításuk végett. A legnevesebb
hazai szegénységpolitikusok fogták pártjukat, próbálták
békés úton rendezni a problémát. Valahová végül
áthelyezték a nyomorgókat, és a hátsó udvar kapuja jelenleg
befalazva áll. Az utca felőli udvarban ecetfák, gesztenyék
zöldellnek, csúf terítők száradnak, és a lakásbejáratokat
rács védi. Olyan hírek is szállonganak, hogy a házat
lebontják. Néhány műemlék esetében, ahol már nincsenek
szép lépcsőházi korlátok, udvari kőkutak, talán az lenne a
legcélravezetőbb megoldás, ha a homlokzatot gondosan
megóvnák, s mögé komfortos lakásokat építenének.
(Kérem, hallunk ilyesmit. Odébb volt
például a Gulyás csárda meg a videobolt. Azt mondják, belül
lebontják az egészet, csak a front marad meg. Apartmanház
lesz, vendéglővel. Kell ide reprezentatív vendéglő, mert
csak a Frici bácsi van, az meg inkább étkezde.)
A huszonhatos számú épület valaha a
környék egyik legnagyobb attrakciója volt. A Jálics-borház.
1840-től, további részletek hozzáadásával építette Hild
József, húsz évvel előbb, mint a szomszédos, öregkori
művét. Jálics Ferencnek volt egész Pest-Budán a legnagyobb
boltíves borpincéje, majdnem egyholdnyi alapterületű,
elhúzódott a föld alatt egészen a Két Szerecsen, azaz a mai Paulay
Ede utcáig. Az udvarban kocsiszín és istálló volt,
hordóemelő csörlők. A kisnemes Jálics szerény
körülmények között kezdte, aztán elvett egy gazdag zsidó
lányt, és a főváros legnagyobb adófizetői között
végezte, a Kerepesi temetőben nyugszik.
1873-ban először látogatott Pestre Viktória
királynő fia, a később VII. Edwardként uralkodó walesi herceg,
hordóhasú, szakállas bon viveur, aki megszerette a
Király utcát, s míg nagy kedvvel vadászott vadregényes
tájakon magyar földbirtokosokkal fácánra, őzre, a
Terézvárosban ugyanilyen elánnal fiatal utcalányokra.
Mágnás hódolói gyertyafényes, cigányzenés mulatságot
rendeztek a brit trónörökös tiszteletére a Jálics-pince
vendéglőjében, bemutatták neki a vén tulajt (a
rákövetkező évben már nem élt), s az előkelő vendég így
fordult a körötte állókhoz: "Látják az urak, ez a derék
ember egy holdon mit ért el? Önök meg sírnak-rínak, hogy
tízezer holdon csak adósságokat termelnek..."
Ötvenezer akó bort tárolt a pince.
1931-ig a Jálics családé volt az épület. A
második világháború idején bombatalálat érte, és olyan
állapotba került, hogy 1960-ban törölték a
műemléklistáról. De aztán visszahelyezték oda Hild iránti
kegyeletből. A bronzveretes tölgykapu már valóban a múlté,
a szobordíszes kút is eltűnt az udvarból, de most, hogy
kezdik rendbe hozni, látszik, milyen szép arányú, sikerült
épület ez. Nemzetközi bútor- és iparműtervezési
bemutatócsarnokot (magyarul dizájnszentert) szeretnének
létrehozni a borpince helyén, továbbá bútorszalont,
galériát s persze borházat.
A hasonló korú huszonhetes szám is
vendégfogadó volt. Ha átkelünk a kocsiúton, s megállunk a
szemközti járdán, némi silabizálás után kiolvashatjuk a
hosszan nyúló erkély kovácsoltvas rácsán a cirkalmas
betűket: Zur Stadt Pest. Jaj, csak el ne
tűnjön ez a rács gondatlanságból!
Emléktáblát érdemel a ház. Gyerünk,
magyar filmesek, tessék kinyitni a bukszát! Itt volt az első
magyar mozi. Ungerleider Mór Velence kávéházában tüllre
vetítettek "ködfátyolképet" 1891–92 táján. Bámult a
nép. (Később Mercurnak, azután meg Phoenixnek nevezték át a
cafét.)
Ungerleider hamar kifogyott a pár perces kis
vetítenivalókból, ezért társult Neumann József
színésszel, vásároltak egy felvevőgépet, és
filmproducernek csaptak fel. A Velence főpincére, Bécsi
József tanulta ki az operatőri mesterséget. Ungerleider a
magyar mozinak nemcsak úttörője volt, hanem sikeres
felvirágoztatója is. Végül ő igazgatta a legnagyobb pesti
filmszínházat, az Apollót.
Maradjunk az egy szótagos építészeknél. A Jálics-pince
melletti ház 1863-ban Pán József tervei szerint épült Dobler
József számára, a ráépítés Lohr János műve. Felül
eklektikus, alul klasszicista. A szomszédban, az első emeleten,
1946 és 1950 között zsidó imaterem volt, ebben a házban
viszont most a Hanif kulturális alapítvány működik az
iszlám tanok terjesztésére. Összejöveteleit hetente kétszer
tartja, kizárólag férfiak számára. Impozáns, tizenegy
tengelyes homlokzata van a huszonnyolcnak, Pán József értett
az ilyesmihez, elvégre az ő munkája volt a Karácsonyi-palota
Budán (amit 1938-ban lebontottak). Látszik az épület
állapotán, hogy a lakók igyekeznek jó polgári környezetet
teremteni. A kapualjban kovácsoltvas csillár függ. Nem
bűzölög kuka. Az udvarban fenyőfa zöldell.
A közelmúltban került az érdeklődés
középpontjába e bérház. Amikor a parkolónak használt
szomszédos üres telken megindult a nyolcemeletes Királyudvar
alapozása, előbukkant a régi tűzfalon két százéves
felirat:
Nőidivat,
készruha és vászonnemü raktár
GROSSMANN
MÓR
Damenmode,
Confection u. Leinenwaren lager zur goldenen Kugel hier im Hause
VAS,
SZERSZÁM és HÁZTARTÁSI CZIKKEK RAKTÁRA
Kristóffy
és Németh
Eisen,
werkzeug, hausgeräthen
Niederlage
hier im Hause
Nem nevezhető igazi műemléknek két ehhez
hasonló régi reklám, európai nagyvárosokban sok száz ilyen
akad. De a mi sokat szenvedett, ripityára bombázott és
odvassá lőtt Budapestünkön a múlt minden emlékéhez
ragaszkodni kellene. A Királyudvar azonban úgy épült fel,
hogy valamelyik lépcsőházi falának a végén nem sikerült
üveg mögött megőrizni az utca kiskereskedelmének e szöveges
mementóit. Elvégre azt sem fogja tudni senki, hogy ahol ez a
belső díszparkkal, vízcsobogóval ékes nagy bérház épült,
ott nemcsak Bentheim fotós működött valaha, a sírkőre
applikálható porcelán portréfényképeivel, hanem a sarkon,
tehát a hajdani Kazár utca, azaz a mai Székely Mihály utca
sarkán 1840-től hoszszú évtizedeken át állott egy ház,
benne a Kék Kakas zengerájjal.
Ha már a névváltozásnál tartunk, érdemes
megemlítenünk egy apróságot. A csárda adhatta kölcsön a
nevét, hogy az utca 1804-ben, tehát az olyannyira német ajkú
Pesten Blaue Hahngasse legyen. 1850-ben magyarosodott Kék
Kakasra. 1873-ban már annyira konszolidálódott a forradalom
utáni helyzet, hogy ezt az elég jelentéktelen utcát
bátortalanul, de mégis elnevezzék Petőfi Sándorról. Itt
volt az első budapesti Petőfi utca. 1923-ban viszont kínossá
vált a városvezetés számára, hogy az ország nagy
költőjének csak ez jutott ki a magyar fővárosban,
gyorsan találtak tehát szebbet s jobbat nálánál. Hogy miért
éppen a Kazár váltotta fel a Király utca mentén Petőfit,
ahhoz szorgos levéltári kutatást kellene végezni. A zsidókra
gondolt valaki a Városházán? Mert a Kaukázusnál élő kazárokat
annyit sanyargatták az arabok, hogy valamikor a IX. században
uralkodójuk, a kagán felvette a zsidó hitet. S egy törzsük
azután átjött a Kárpát-medencébe, barátkozott a
magyarokkal. (Koestler írt erről történelmileg pontatlan
könyvet.)
1967-ben a közeli Operaház kiváló (zsidó)
basszistájának az emlékét tisztelték meg, s azóta Székely
Mihály neve olvasható a táblákon, s nem a kazároké.
A Kék Kakas utcában valaha bordélyház is
működött, nemcsak zengeráj, s érdekes Bach korszakbeli
adalék, hogy megnyitására azért kapott engedélyt valaki,
hogy így jutalmazzák a szorgos besúgói tevékenységéért.
Ezt írja Kiss József (Szentesi Rudolf
álnéven):
A Kék Kakas utca sarkán egy lámpa
üvegére fel van írva szép piros betűkkel:
"Teleki-kávéház". Ennek a kávéháznak a híre bejárta
nem csak az egész országot, bejárta fél Európát. A
tényleges hatalom békésen tűrte, sőt talán még
intenciójának is megfelelelt, hogy e fényes mártírnév,
gróf Teleki László neve, cégérül szolgáljon a
legpiszkosabb, legundorítóbb üzelmeknek. A keskeny, hosszú
helyiség hátsó falán ott függött a nagy hazafi olajfestett
képe életnagyságban, és e kép árnyékában nem egy anya
bocsátotta áruba serdülő leánykája ártatlanságát, nem
egy falusi ripőknek szedték el a pénzét, nem egy mámoros agy
szédült el alatta. A Teleki-kávéház gyűlhelye volt a
Terézváros söpredékének. A tisztességes embert csak a
kíváncsiság vonta oda néhány percre, egy negyedórára, de
óvatosságból óraláncát levette, és azonfelül még jól
begombolkozott. Az ember nem tudhatja, mi adja elé magát.
Két-három tekeasztal is fel van állítva, de csak úgy pro
forma. Este ritkán veszik igénybe, s akik igénybe veszik,
olyanok, hogy nappal talán nem is mernének odaállani az át-
meg átlyuggatott tekeasztal mellé az örök éber rendőrség
miatt, amely éjjel szemet huny ugyan, de nappal kérlelhetetlen.
De legyünk igazságosak. Akárhányszor
megtörtént, hogy a Teleki-kávéházat körülfogta a
rendőrség, becsukta, mintegy ostromállapotba helyezte; de volt
gondja arra is, hogy senkit se találjon benn. A kávésnak
előre besúgták, hogy mi lesz, hogyan lesz, azután nem volt
semmi.
Később a nagy hazafi olajfestményű képe
lekerült a falról, de a kávéház neve megmaradt, és ma –
bár kissé apasztott mérvben – ugyanazok a jelenetek
játsszák le magukat, mint akkor. A helyiség még piszkosabb, a
női törzsvendégek még jobban befészkelték magukat. És a
biliárdasztalnál, a terem legaljában, oly arcokat és alakokat
láthatni, melyek meghazudtolják, hogy századunk a műveltség,
a népnevelés százada. Egy-egy arc, egy-egy alak mintha az
akasztófáról került volna le éppen. Itt sereglik össze
éjente az a publikum, melyet legjobban a "facér" szóval
jellemezhetünk: munkakerülő mesterlegények, hűtlenségen
ért és elcsapott boltossegédek és olykor oly szerencsétlenek
is, kik saját vétségükön kívül elvesztették egszisztenciájukat,
és a véletlenből éldegélnek ideig-óráig, míg ismét
foglalkozásuk akad, vagy egészen elsüllyednek, amint a
véletlen magával hozza.
A törzsvendégek nem csekély része a
hölgyek gráciájából tengeti életét. A hölgyeknek lovagra
van szükségük, aki veszély esetén oltalmába vegye őket,
és ezt dúsan megfizetik. A lovag kötelessége egész éjjel
talpon lenni hölgye mellett, szolgálni neki, táncolni vele,
hazakísérni és általában érdekeit szem előtt tartani. "Strizzi"-nek
hívják ezt a fajtát. Ez az emberiség legelvetemedettebb
osztálya.
A XXI. század azért mégiscsak tud valamit.
Ennek a szerencsétlen lebujnak a helyén áll az új
Királyudvar. Romantikája nincs, de bizonyos, hogy nosztalgiát
efféle bűntanyák helyett inkább a levendulaillatú Pest
iránt érzünk.
A harminchármas ház nagy kirakata mintha
ízlésesen berendezett kávézót sejtetne. Csábító székek
vesznek körül kerek nyersfa asztalt. 1912-ben Goldmann János
kávéháza volt itt. Ma kié? Senkié. Az Antic Design tömör
lucfenyőből készült, viaszolt francia bútorokat árul, így
székeket s kerek asztalt is. A huszonkilenc, amennyire a
rárakódott portól látható, fölül, kétemeletnyi
magasságban spenótzöld, a földszinten viszont nagyjából
szürkéskék. A kaputól jobbra játékbarlang pipisárga
bejárata villog, s forintos rulettel csalogat. A kidobólegények
kigyúrtak. A kapun régi felirat: "A házfelügyelő a
Majakovszkij u. 31.-ben található." Odabent tágas hátsó
fertály terül el, nagy fákkal, garázsokkal, fal mellé
támasztott, kifakult vörösmárvány kútmaradvánnyal, melyen
a sprével fújt felirat egy új kort hirdet diadalmasan: HOBO
ROLLS. A másik oldalon a végleg bezárt Pingpong étterem és
koktélbár van abban a bérházban, amit gróf Teleki Gézánénak
az első világháború kezdetén építettek Wellisch Árpád
tervei szerint. Ott lakott Adler Illés főrabbi, akit az utcán
mindig követett néhány ifjú, hogy amíg kísérik, addig is
hallhassák bölcs Tóra-magyarázatait.
Engem is követ egy puffadt asszonyság:
– Kérdezhetek valamit?
– Kérdezhet, de az utolsó kétszáz forint
aprómat most adtam oda a kollégájának.
– Nekem, kérem, nincs kollégám.
– Dehogy nincs. A Kertész utcában
csövezik, öt napja nem evett, és Rómába készül.
– Ja, az nem a kollégám. Az a férjem...
Szomory Dezső szülőházán nincs
emléktábla, egy felirat mindössze arról tudat, hogy az
udvarban kés-, olló- és korcsolyaköszörülést vállalnak.
Jó néhány tanulmányomban írtam meg, és
tucatnyi előadást kezdtem azzal, hogy Molnár Ferenc volt az
első budapesti születésű magyar író. Jó, Vajda János
Pesten látta meg a napvilágot, de a szülei őt gyermekkorában
falura vitték, Alcsúton volt gazdatiszt, amíg vissza nem tért
a fővárosba. Szomoryról valahogyan elfeledkeztem. Pedig
Molnárnál kilenc évvel korábban itt hozta világra a bába, a
Király utca 37.-ben. Más ügy, hogy az újszülöttet nem Szomory
Dezsőnek, hanem Weisz Mórnak hívták. "Weiszként nem
vonulhat be valaki az irodalomba" – ezt már az e nevet
viselő dédnagyapámnak is megmondta nem kisebb szaktekintély,
mint Jókai, akihez, Aradról felutazván, a költeményeivel
beállított. S dédapámnak ott, ültő helyében kiötlötte a
Vészi vezetéknevet a Weisz helyett. Sajnos a versek ettől nem
lettek jobbak, s Vészi József az újságírás mellett
döntött.
A Szomory legalább olyan romantikus név, mint
a Vészi, s a Király utcai Weisz még ipszilont is kitalált
hozzá. Az ő idejében három udvara volt ennek az ikerháznak.
Ezekben nem köszörültek korcsolyát, ellenben voltak ott, mint
Szomory írja, pincék, üregek, barlangok, műhelyek,
cukrászkonyhák, dörejek, bűzök, illatok és a gránit
lépcsőházban, a gázláng gyenge fényénél bakákkal
szerelmeskedő cselédlányok.
Ó, milyen szinte véget nem érő, de
varázsos mondatokat tudott fogalmazni Szomory! A színészek
beleőszültek, amíg megtanulták drámái észvesztően
cifrára csavart párbeszédeit. Ám értem, miért ne érteném,
hogy életre szóló élménye maradt a Király utca világa, a
"százfelé ágazó egzisztenciáké, bolondoké,
különcöké, púposoké, holdkórosoké", akiket készült
számba venni "kellő méltatásban egyéniség, ambíciók és
egyéb nyavalyák szerint, mindazok feljegyzésével s
jellemzésével, akik itt éltek, haltak, virultak, szenvedtek,
kéjelegtek, mozogtak és ordítottak e házban, a sok vénekkel
imádságban, a sok fiatalokkal felbuzdulásban, a sok
szobaurakkal poligámiában, a sok nőkkel magas frizurában, a
sok gyerekkel orrpiszkálásban, a sok családdal békében és
viszálykodásban, a halaskofákkal, üvegessel, verklissel,
handlékkal, sorshúzó madarásszal az udvarban s a vak
énekessel magas hangban, és azzal a nagy mozgató erővel, ami
hajtotta az egészet, egymás ellen és egymás irányában..."
Itt született a két Szomory, azaz Weisz
gyerek, Mór és az újságíróvá cseperedett Emil, aki
szintén felvette az új nevet. 1869 júniusában, a
tehetségesebb, tehát sikeresebb fivér születésekor anyjuk
még csak húszéves volt.
Mindenki roppant örült, amikor
megszülettem, és egészen rózsaszínű voltam, mint egy
kövér barack az élet fájáról, amikor dajkám kirohant velem
a nagy udvarra, és felmutatott, mint a dauphint volt szokás
Versailles-ban, vagy mint a kis malacot falun karácsonykor, és
drága öreg Podmaniczky Frigyes épp
akkor jött arra Liszt Ferenccel, aki megpaskolt és megszagolt,
s azt mondta: "Ejnye, be jó szaga van!" A leányok rögtön
szaladtak a friss pelenkáért, miközben réveteg kék
tekintetem a Liszt fehér sörényén pihent, s gondoltam:
zenész leszek, mint ő!
Szomory Dezső gazdag fantáziája szabadon
repked. Bizonyos, hogy se Liszt, se "Budapest vőlegénye"
nem szaglászta őt újszülöttkorában, s nem lelkesedett a
csecsemő szagáért, amikor annak éppen friss pelenkára volt
szüksége. A zene azonban bűvöletében tartotta Szomoryt,
lakásába, nem itt, hanem a Sütő utcában, orgonát
építtetett be, s azon játszott esténként. Szerzeményei is
vannak.
Király utcai származására valójában nem
volt büszke, "a régi házra, a folyosók cigány
csordájára, a szomszédság pazar népségére, karavánjára,
palettájára, a sok zsidó gyerek harsogására..."
Egy ízben valamiféle fogadáson vett részt,
és öccse, Emil jött érte, hogy jöjjön haza vacsorázni a
mamához, pirított máj lesz. Az író kifakadt: "Nem megyek. Herczeg
a Nemzeti Kaszinóban vacsorázik, Csathó a Pannoniában, Bródy
az Otthon Körben, Molnár az Erdélyi Borozóban. Csak én
vacsorázzam a Weisznénál?"
Nem volt ez a ház olyan "karavánszeráj",
mint az Orczy, bár működött benne akkoriban egy spanyol
rítusú szefárd imaház. "Jobbfajta emberek" is laktak itt,
például Keszler József, a neves kritikus, akit az amerikai
milliomos öccse ki akart vinni magához, de maradt az ő kedves
Budapestjén, ott halt meg 1927-ben. Az egyik udvarban
működött Leiderhoffer, a fényképész, aki büszkén
hirdette, hogy "felvételek az esti órákban villamos
világítás mellett eszközöltetnek". Az üzlethelyiség meg Löwy
Arthuré volt az 1930-as évek derekán, aki így reklámozta
kereskedését: "Szép asszony! Szebb lesz a lakása, ha
függönyét nálam vásárolja. Löwy csak Király u.
37." Lám, azt is lehet megfelelő hangsúllyal pozitívummá
alakítani, ha valakinek nincs több üzlete egynél.
A harminchatos ház Hild József csinos, de
jelenleg eléggé elhanyagolt épülete 1846–47-ből. Hild
megrendelője Medetz József szlovén származású
dohánykereskedő és szivargyáros volt, Budapest egyik
leggazdagabb embere. A ház 1909 után Breitner Bernát jégszekrénygyáros
tulajdonába került. 1913-ban ékessége lett Árvai & Salczer
felöltőüzlete. Valaha a Zionista Központi Iroda működött
az emeleten.
Még Medetz szedte a lakbért, amikor meglátta
itt a napvilágot a későbbi kardvívóbajnok s a legszomorúbb
munkaszolgálatos-történet tragikus hőse, Petschauer Attila. Mikoron
az Est-lapok munkatársaként a közeli kávéházban víg
újságíró-kompániával üldögélt, nem sejtette, mi vár
rá.
A 38.-nak is volt nevezetes lakója, az író
Vészi Endre. Hozzá kegyesebb volt a sors, ide térhetett vissza
a munkaszolgálatból. A még mindig igen jó állapotban levő
bérház az 1779-ben született Hofrichter József műve (1818), Simonyi
Borbála volt az első tulajdonosa. Szép, nagy udvara van.
Amikor Vészi Endre viszontagságai és
nélkülözései után ismét feltűnt Budapesten, méghozzá a
munkaszolgálatban elvásott viharkabátja helyett egy
rangjelzéseitől megfosztott német repülőtábornoki
köpenyben, elemi szüksége volt arra, hogy valaki gondját
viselje, valaki otthont nyújtson neki. Anyja húga
özvegyasszonyként éldegélt itt egyszobás garzonlakásában,
hozzá költözött be az író, és nála lakott három évig,
amíg meg nem nősült. Ez a ház már majdnem a Kisdiófa utca
sarkánál található, ahol az Eichmann parancsára sebtében
felállított gettó egyik kijárata volt.
A sarkon működött 1895 táján a Mandl
mulató és a Hunyadi kávéház, ahová a kofák jártak. A
mulató – becenevén: Mandl opera – kuplékkal, sanzonokkal
szórakoztatta közönségét. Maga Mandl bácsi volt a
konferanszié, aki minden bejelentés után meghajolt, és ezt
mondta: "Az igazgatóság a pártfogásért esd..." Ezután
tányéroztak, s húsz krajcárt illett a szalvéta alá
csúsztatni. Mandl műsort nyomattatott, megható
szomorújátékok bemutatására is vállalkozott, de aztán
rosszalkodni kezdett a szíve, a mája, így eladta a bizniszt
egyik színészének meg a főpincérének. Volt itt később
szálloda is, a Bréma.
Nyáron, kánikulában elviselhetetlen lehetett
a Király utca a házak közé szorult rekkenő forrósággal, a
csatornák bűzös leheletével. De közel a Liget, benne a tó s
partján a Weingruber vendéglő, ahová ha vacsorázni talán
nem, de kávézni kijárt a környék népe.
Sas Náci volt a kor egyik legnépszerűbb
nótaköltője, ő írta azt is, hogy Erdőszélen nagy
a zsivaj, lárma, ám nem hanyagolta el a Weingruber
zajait sem:
Naponta úgy négy
óra tájban
A Weingruber szépen telik,
A Laudon, a Dob s a Király utca
Korporatív megjelenik...
A banda vígan trombitál,
Jaj de búg a bombardon,
A Galitzensteinné ül elöl,
Azután a Madam Kohn.
A jó Buxbaumné is résen van,
Kokettál a Löwy lány,
– Kérem – kérdi a Frau von Neugrig.
– Máma Purim van talán?
Hol volt még akkor Adolf Eichmann, a nácizmus
meg a pesti gettó? És hol van ma már a gettó, Buxbaumné és Madam
Kohn? A Mandl mulató helyét napjainkban az Interdesign foglalja
el.
Újabb saroképület, háromszintes. Hild
József emelte Robitsek Józsefnek 1844-ben. 1860-ban itt nyílt
meg a Krúdy által is frekventált Bécsi Sörház, minden
bizonnyal abban a hodályban, ahol nem is olyan régen még a
Gulyás csárda várta vendégeit kedélytelen, vörös
téglafalaival, barna lambériáival. A Bécsi Sörház 1869-ben
az első hozzánk bevándorolt Gundelé, Gundel Jánosé volt,
1929-ben még működött, Csörgits Lajos vezette. A ház most
lepusztult, a törött ablakon bekukucskálva tapasztaljuk, hogy
a bezárt Gulyás csárda dohos félhomályban várja a
feltámadást. Itt lesz idővel apartmanház, vendéglővel.
Az emeleten 1895-ben leánynevelő intézet
volt, igazgatója Falk Miksa lelkes híve. Amikor Falk az
erzsébetvárosi képviselőségért indult, kocsin hajtott
végig itt, és a leánykák az erkélyről virágszirmokat
szórtak a lovak elé. Feltehetőleg a középső, nagy
erkélyről, azon férhetett el a legtöbb leányka.
A Király utcán – ahhoz képest, hogy
végtére nincs itt olyan sok idegenforgalmi szempontból
jelentős látnivaló – meglepően nagyszámú külföldi
sétálgat és szemlélődik. Ennek az lehet az oka, hogy a Gozsdu-udvart
reklámfüzetek ajánlgatják megtekintésre mint a világ
nyolcadik csodáját, bár jelenleg nem más, mint megújulásra
váró, kiürített, ócska bérházak sora, de valószínűbb,
hogy a régi "zsidónegyedet" jönnek meglátogatni a
kivándoroltak. A jólvasaltságuk folytán
megkülönböztethető, magyarul beszélő külföldiek java
része az idősebb nemzedékhez tartozik, szuszognak is most a
nagy melegben. Azt hallottam, hogy a Belváros után ez a
leglátogatottabb turistacélpont. Négyen állnak a sarkon. A
hetven körüli, keszeg férfi magyaráz:
– Kissrác voltam, ide mentem a fűszereshez,
amikor erre jött egy német tiszt...
Eldübörög mellettünk valamiféle
teherautó, a mondat vége a zajba vész.
Igen. A negyvenegyes, amit 1889-ben építettek
a német Schmahl Henrik tervei után (sokat dolgozott Pesten a
nagy fantáziájú mester, tőle származik a mór stílusú
Uránia mozi meg a Párizsi udvar is), 1944-ben, mikor az odébb
gesztikuláló külföldi magyar kisfiúként a fűszereshez
indult, úgynevezett csillagos ház volt. Hatágú sárga
csillaggal megjelölt épület, ahová lakásukból át kellett költözniök
a zsidóknak, hogy könnyebben deportálhassák őket a
haláltáborokba. Rendszerint zsidó tulajdonban levő házat
választottak ki ilyen célra a hatóságok, Budapesten több
mint kétezret. Nincs feljegyzés a noteszomban arról, hogy kié
lehetettt e bérház 1944 táján, de korábban Balló Ede
festőművész volt a tulaj, aki egyrészt a főiskolán
tanított, másrészt pompás technikával másolta a klasszikus
mestereket, s e képeivel igen sokat keresett. Nem itt lakott,
csak a házbért szedte be, s ebből alapított 1917-ben szép
pénzjutalommal járó díjat fiatal festők számára.
A német megszállás alatt a nagy lakások
magas mennyezetű szobáiba kiirtásra ítélt zsidó családokat
zsúfoltak be. Manapság viszont ugyanitt, igen diszkréten,
egynemű párokat vár meleg vendégszeretettel egy kis panzió.
"Gótizáló romantikus" – mondják a
leírások e házról. Emeletén teljesen lehámlott a vakolat.
Ékessége és érdekessége a benne működő üzletek
öntöttvas portálja, őrzendő ipari és kereskedelmi emlék,
bár jelenleg boltonként kétféle kék színben pompázik, s
itt-ott sérült. Az Oetl vasöntöde által készített oszlopok
egy-egy pár klasszicizáló férfi-, illetve nőportréban
végződnek, kétoldalt szárnydíszes fejekben. A nők szája
sírósan legörbül. Talán zokon veszik, hogy a panzió lakói
nem méltányolják bájaikat.
Negyvenhárom–negyvenöt. Épült
1889–1890-ben, tervezte Wagner és Schön. Szép lépcsőháza
van, kovácsoltvas ráccsal, színes ablakokkal. Az utcai fronton
volt valaha Reichfeld Mór fűszerüzlete. Itt lakott Baumhorn
Lipót építész, megannyi magyarországi zsinagóga tehetséges
tervezője (1860–1932). Ismerem a dédunokáját, aki
Angliában született, Oxfordban végzett a kínai szakon, és
Sanghajban él. Kiválóan beszél magyarul.
Át a másik oldalra. Pollack Ágoston műve az
1833-ban elkészült, napjainkban meglehetősen vedlett ház,
cementezett udvara sarkában műszaki cikkekkel kereskedik egy
boltocska. S a következő épületben felüdülhetünk, ott
található Caesar sörözője, a nyerőgépeivel, kis terasza is
van, a pogácsája friss, s a serital mellett kínál fütyülős
barackot, beherovkát, tequila silvert és kóser szilvát meg
whiskyt. Micsoda választék!
Kapu nyílik az udvar felé. Hajdan
kuplungjavításra szakosodott autóbuheráló műhely volt a
mélyén, a cégtábla nem változott, itt székel a Kuplung, a
Király utca egyik nevezetessége.
Szeljük át a falusias udvart, ahová óriási
ecetfa hajol be (az ereszcsatornában is próbálkozik csenevész
csemetével). Riasztó lichthófra látni, és a betonon még ott
rozsdáll egy elaggott, bezúzott ablakú, madárszaros,
kávébarna Peugeot. Nyilvános vizelde volt itt valaha, kidőlt
ajtaján oda tuszkoltak be egy kiszolgált, ágyneműtartós
sezlont, ami új korában is szörnyű bútordarab lehetett.
Így érkezünk a hajdani gépkocsijavító
műhely tetővilágításos, tágas csarnokába. Diszkózene
dübörög. Hátul hosszú, hangulatfényekkel hívogató
bárpult, szép lányok törölgetik a poharakat, balra csocsó-land,
minden asztal foglalt, pörögnek a bábufocisták, a labda néha
kirepül. A mennyezetről fehér zászlók függenek József
Attila-idézetekkel, az egyedi lampionokat iparművész
egyetemista készítette, a csocsók mögötti nagy falfelület
egyetlen hatalmas street art pannó,
fekete-fehérben. A placc nagy részét kerti asztalok, kerti
székek foglalják el, legalább százan söröznek, iszogatnak,
beszélgetnek, a fiúk mélyen néznek a lányok szemébe és
viszont. Egyesek motorbiciklistől térnek be.
Marci a társtulaj.
Volt az elemiben egy barátom, egy nagyon
rendes srác, aki elment külföldre, aztán visszajött, és
találkoztam vele az utcán. Azt mondja: csináljunk valamiféle
hangulatos vendéglátó-ipari egységet, ahol a fiatalok jól
érzik magukat. Neked van pénzed? Nincs. Tőkém nekem sem volt,
de rendelkeztem némi vendéglős gyakorlattal.
A Fészek Klub gyönyörű, olaszos
kerthelyisége télen halott. Nos, ezt befedtük ponyvával,
felállítottuk a kályhákat, és megnyitottuk a téli kertet.
Miből? Tudták, hogy hitelképes vagyok, a sörösök
leszállították a sört. Aztán onnan kiszorultunk, de rögtön
megtaláltuk ezt a lerobbant garázst. Azt mondják, eredetileg
csendőrszertárnak épült. Hát most már nagyon népszerűek
vagyunk. És van képzőművészeti galériánk, ott a bejárata
a sarokban, egy erdélyi srác állít ki éppen nagyméretű
színes fotókat. Most lett kész a diszkónk, hangszigetelve van
a környék lakói érdekében. Mert több háznak errefelé néz
a hátsó fertálya. És mi olykor hajnali négyig nyitva
tartunk, amíg vendég van. És télen még ennél is
népszerűbb a Kuplung.
A közönség megkapóan jámbor. Békebeli
kispolgárisággal iszogatnak, tracscsolnak a gyerekek. Egyik sem
szakadt, egyik sem drogos, zajongás csak a csocsóasztalok
felől hallik.
Biztos, hogy itt sem maradhatunk örökké.
A telket idővel megveszik a spekulátorok, és beépítik. De
addig jól érezzük magunkat, és azok is, akik ide betérnek. A
Király utca lassan pofásodik, talán lesz belőle Ráday utca.
Amit ott az elején, sokmilliós költséggel csináltak, az nem
valami jó. Ha nyílnának is kávéházak, nincs hely a járdán
a teraszoknak. Az utca eredeti jellegét kellett volna
megőrizni, az a vonzó. Majd meglátjuk, mi lesz a Gozsdu-udvarban.
Az épületek java része még lerobbant, ha elöl kinéz
valahogy, hátul nyomortanya. Az nem lenne rossz, ha a régi
házaknál a frontokat teljes épségben meghagyva, hátul
mindent elpucolnának, és komfortos, modern lakásokat
építenének oda. De Budapest az a hely, ahol az öregek
kimozdíthatatlanok. Egy nénike nem érti meg, hogy a lakása
megsokszorozná az értékét, hanem ragaszkodik a vacak
odújához, csak azért sem költözik ki addig, amíg az új
ház elkészül.
Tíz évvel ezelőtt nyolcvanezren laktak ezen
a vidéken, ma már csak hatvanezren. Az öregek meghalnak,
ócska lakásaikra, a gang végi vécékre nem vágynak a
fiatalok. Tenni kell valamit, hogy idecsábuljanak.
A Király utca ékességénél, a
Teréz-templomnál járunk. Igen, ez itt főként Terézváros,
bár érintőlegesen Erzsébetváros is. 1777-től érvényes a
Szent Teréz után nyert elnevezés, azelőtt Felső-külváros
volt a környék neve. 1781-ben állt már e helyen
fatemplom, azt váltotta fel Kasselik Fidél
műépítészi pályafutásának legnagyobb teljesítménye, ez a
barokk istenháza, jó arányaival s tornyával, ami – tessék
csak megnézni – unikum Pesten a tekintetben, hogy csúcsához
közel, Dunajszky lentről alig kivehető Szent Teréz-szobra
fölött, körerkélye van, tűzveszély-megfigyelés
céljából. A terézvárosi búcsú idején, melynek a
szokását felújították, innen zeng toronyzene. A toronysisak
Ybl Miklós alkotása.
Mögöttünk, a Nagymező utcai oldalon,
díszkút vízsugára csobog. Mivel a vizet oroszlánfők köpik,
valamikor Oroszlános kút volt az elnevezése, de akkor, 1805
után, nem kígyóra taposó nőalak, hanem majdnem ilyen magas,
kétfülű díszurna állt a tetején. Kasselik és Hild József
tervezte az első változatot. Ötven évvel később született
az elhatározás, hogy csinosabbá kellene tenni a kutat. Bauer
Mihállyal tehát mészkőbe vésették Canova Béke
című szobrának a közel két és fél méter magas
másolatát. Bizony. Canova a Király utcában.
A szószéket (Schwarz József terve) szintén Dunajszky
Lőrinc díszítette faragásokkal. Az oltár viszont Pollack
Mihály műve, közepén az oltárkép, amely az eksztázisban
levő Szent Terézt ábrázolja (ki festette?). Ez persze Nagy
Szent Teréz, az avilai, akinek megjelent a szenvedő Krisztus.
Érdekesség, hogy a főoltár falában van egy kis német
nyelvű tábla, ami mutatja, hogy meddig ért a dunai árvíz
1838-ban.
A jeges ár akkor bizonyára ellepte az
altemplomot is, ahová manapság érdemes lesétálni. Hatalmas
márvány urnatemető van ott. Még nem telt be, bár többen,
mint látható, életükben rekeszt béreltek hamvaiknak.
Természetesen helyükön maradtak az altemplom régi
odatemetettjei, úgymint Boráros János pesti városbíró, aki
a templom építésére megkezdte a gyűjtést, továbbá a
tervező Kasselik Fidél s harmadikként Cseh Ferenc szatmári
(nem békési?) alispán.
1945 telén csatatér volt a Király utca.
Dermedt holtak hevertek a templom környékén is. Ketten itt
nyugszanak: Csányi Árpád sepsiszentgyörgyi tizedes és Paul Böhnke
német tiszthelyettes.
Emléktábla tudatja a kapun belül, hogy a
plébános mellett volt káplán 1851 és 1862 között Ján Pekárik
szlovák drámaíró, korunkban a nagyszombati színház
névadója.
A templom külső falán, a kaputól balra,
Ligeti Miklós szobra látható: Krisztus sírbatétele.
(Alatta három koldus, a
részegség agresszív fázisában, éppen
megverni készül egy sánta negyediket.
Ha tényleg megütik, közbelépek, és
felhívom szíves figyelmüket arra, hogy
a Jóisten nem szereti az ilyesmit.
De a handabandázásnak, rekedt kiabálásnak
vége szakad, eldülöngélnek a Kiscsülök
borozó irányába.)
Krúdy írta: "a Terézvárosi templomtól
húsvétkor elgördítik a csúf koldusokat". Meg azt is, hogy
itt maguktól állnak meg a sárga omnibusz lovai, pedig nem
valami kellemes hely ez. Öreg kéregetők sorjáznak a
templomfal mellett, "rongyokból összevarrt asszonyok és
ócska csizmaszárban támaszkodó vén férfiak".
Kisregényében a nagymama a Pekáry-házba,
színésztanárhoz viszi színpadra vágyó unokáját,
Gyöngyvirágot (Molnár Gál Péter szerint Solymosi Elek színitanodája
volt itt), és amikor lekászálódnak az omnibuszról, odamutat
a koldusokra: "Lásd, így jár az, aki nem gondoskodik
fiatalságában öregségéről..."
S azt is mondja elmerengve: "Az apád zsidó
ember volt, azért olyan a szemed, mint itt a lányoké."
Az omnibusz a Széna térről indult, a mai
Kálvin térről, a Két Pisztoly kávéméréstől, ennek
jeleként volt a kocsikra festve két pisztoly ábrája, s
eldöcögött a macskaköveken a Ligetig. Nem is olyan régen a
tízes villamos kanyarodott be épp itt a templomnál, annak a
helyére jött a troli.
A Pekáry-ház. A Krúdy házaspár hajdani
lakóhelye. Szól erről emléktábla. S arról is, hogy a
cicomás, de nem szép épület műemlék, tervezte Pollack
Ágoston. Szintén ezt állítja az 1970-es Budapest Enciklopédia.
De a tudomány jelenlegi állása szerint a tervező Brein Ferenc
lehetett, akinek életrajzi adatai a szakmunkákban meglehetősen
hézagosak. Hogy mikor született, mikor halt meg, úgy látszik,
nehezen deríthető ki. Olyasmit is olvashatunk róla, hogy nem
volt tervező, csak építőmester. Dehogynem, mondják mások.
Az apja volt pallér, Brein Ignác. A Pekáry-házat, ami Pekáry
volt városi rendőralkapitány (előbb terézvárosi főrendőr)
számára épült, 1847–48-ra datálják. Az ifjabb Brein pedig
a szabadságharc alatt elment Pestről, csak az osztrák
győzelem után jött vissza. Mégsem ő volt a tervező? Miért
ne? 1847-ben már folyt az építkezés. Annyi bizonyos, hogy
csuda cifrára sikerült a ház külleme. Túl cifrára.
1891-ig a Pekáry-palotát főként zsidók
lakták, itt volt a Zsidó Legényegylet központja, s még
imaterem is működött az emeleten. De 1899 legvégétől
néhány évig lakást bérelt benne Krúdy Gyula ifjú
hitvesével, az éles nyelvű Kosztolányiné szerint a "csöppecske,
gömbölyű" Satanellával, akit nem sokkal előbb Báttaszékiné
népszerű irodalmi szalonjában ismert meg Krúdy, s akinek
igazi neve Spiegler Bella volt, a Satanellát tárcaíróként
használta. Mire a Körútra hurcolkodtak, már elromlófélben
volt a házasság. Az író persze alaposan felderítette a Pekáry-ház
környékét, beszéltette a hordárokat, a házmestereket, az
öregebbektől hallott a walesi herceg Király utcai
kalandjairól. Itt írta az Aranybánya két kötetét, de
abban nincs szó a Terézvárosról, viszont húsz-huszonöt
évvel későbbi írásaiban olykor feltűnik ez a vidék. Az Aranytükrös
kávéházban (1926) egyik fejezete említi például, hogy
"nyáridőben a Király utcának sajtszaga van". S Bukfenc
című regényének alakja Lauberné, "akinek trafikja van
a Király utcában, de titokban a színi pályára készült".
(Mikszáth is ismert errefelé egy boltost, s azon vidult, hogy a
cégtáblán ez a felirat állt: "Divatnőkereskedés".)
1926-ban, a terézvárosi búcsú leírása
kapcsán, visszaszállt Krúdy emlékezete a Pekáry-házhoz,
melynek kapujánál cukrokat, sült tököt, citromot árult egy
fiatal nő. Azt írja, hogy a búcsú idején lezuhant az
épület homlokzatáról egy félmázsás sárkányfő, ami
"száz évig őrizte ezt a házat". A száz év persze sehogy
sem stimmel, s a sárkányfőt a palotáról készült 1895-ös
metszeten hiába keressük nagyítóval. Tény viszont, hogy a
faragványokhoz ugyanazt a túl puha mészkövet használták,
mint amelyek a Parlament falain is elporladtak. Ám Budapest e
műemléke napjainkban újból kopott, odabent pedig nyomorult
állapotban van.
Egyvelege a Pekáry-ház romantikus
díszítése mindenféle motívumnak. A sarki négy
nyolcszögletű, keleties erkélytartó pillér mindegyikén mógendóvid
csillag látható, viszont a kapu fölötti erkély két
oldalán, alig három méterrel feljebb, fagylalttölcsér
talapzatukon, baldachin alatt kardos-pajzsos "ősmagyar"
vitézek állanak. Az ablakkereteket újra kellene faragni. Úgy
hírlik, erre nemrég megszavazott a műemlékvédelem öt és
fél milliót.
A palota hosszan benyúlik a Csányi utcába, s
ottani falán emléktáblát találunk:
"Ebben a házban működött a Vanczik
lakatosüzem, ahol 1944-ben Vanczik Béla és felesége, Enczig
Margit, valamint családjuk közel száz üldözött embert
bújtatott és mentett meg. Emlékükre: Ariadne csoport 2002."
Manapság nem könnyű bejutni Budapest
épületeibe, de valaki éppen kijön a Pekáry-palotából, és
nem kattintja be maga után a nagykaput. Ragadjuk meg tehát a
rézkilincset, menjünk be, nézzük meg, megette-e a rozsda a
vaskorlátokon Pekáry alkapitány monogramját, a GP-t. Ezek
állítólag a General Pekáry kezdőbetűi. A betűk kissé
megviselten, de ott díszelegnek mindhárom emeleten.
A rusztikus márványkövezettől hűvös a
lépcsőház nyáridőben is. A tágas udvarban sudár
vadgesztenye veti árnyékát a csupa zöld kertecskére. A
poroló sem hiányzik. S pincelejárat riaszt vérfagyasztó
feliratával: "Itt véralvadásgátló rágcsálóirtószer
kihelyezése történt!"
Hát itt lakott Krúdy és Satanella.
Mutatvány egy készülő
könyvből.