![]() |
Sulyok Vince
Egy
ősz örök emléke – 1956
Az egymás nyomába megállíthatatlan
könyörtelenséggel sorjázó évtizedek hangtompító
ködfalán át is még mindegyre tisztán vélem hallani azt a
fegyverzajt, ami a Kossuth-rádióból, a betervezett műsor
betervezett szövegének adásán áttörve hozzánk, távoli
hallgatókhoz kiszűrődött. Ez a "háttérzene" nem volt
előre beiktatva az adásba, nem volt előre "jóváhagyva".
Miként az a forradalmi megmozdulás se, amelynek
fejleményeként a Rádió Bródy Sándor utcai épületénél
este nyolc óra körül ezek a fegyverek irregulárisan, azaz nem
vártan és nem engedélyezetten, de annál fölfoghatóbban és
annál súlyosabb érveléssel megszólaltak.
Ezek a lövések, ez a pártállami magyar
főváros szívében kirobbant s előre nyilvánvalóan teljesen
elképzelhetetlen tűzharc hatásában azonnali hatállyal
fölébe szárnyalt a hivatalos műsorfüzet összes,
nyomtatásban meghirdetett adása szürkeségének.
Megrendülten, szívdobogva hallgattuk mindannyian, akik akkor az
egri tanárképző főiskola hallgatói és tanárai közül
véletlenszerűen éppen e fölerősített hangú
rádiókészülék körül álltunk, a Gerő-féle,
fenyegetésnek szánt szólamokra várva.
A beszédbe váratlanul
behallatszó-beszűrődő lövések hangját tehát egyrészt
meglepetéssel hallgattuk, másrészt alig titkolt
megrendüléssel és szívdobogással is. Felujjongani vagy
tapsolni akkor még nem lehetett, a mögöttes évek alaposan
megtanítottak arra, hogy igazi érzéseinket és gondolatainkat
a legmélyebben titkoljuk. Szinte senki sem bízott senkiben.
Gyanakvással lesett mindenki mindenkire. A diktatúra sötét
és nehéz évei mintegy merev jégpáncélt fagyasztottak mind
arcunkra, mind gondolatainkra. S ez a jégszerű maszk csak
nagyon lassan kezdett el megrepedezni, s belső aggodalmunk is
csak lassacskán kezdett helyet engedni a reménynek és a
várakozásnak, s még lassabban az ujjongó örömnek vagy
éppen az eseményekben való tevőleges részvételnek. A
gyanakvás és az egymástól való félelem béklyóiban
éltünk tehát, amit a rádióból nem éppen szándékoltan
felénk sugárzott puskalövések sem tudtak feloldani,
legalábbis nem ott, helyben, ahol akkor még a leghalványabb
ismeretekkel sem rendelkeztünk ahhoz, hogy megérthessük a
lövöldözés igazi hátterét és történelmi
jelentőségét. Az azonban rögtön nyilvánvalóvá lett
talán mindannyiunk előtt, hogy valami nagyon fontos eseménynek
vagyunk fültanúi, hiszen Budapest utcáin, legalábbis a
Rádió környékén, már vér folyik. S ha ez a tudat bizonyos
fokú ijedséggel töltött is el bennünket, ezt az ijedséget
alighanem messze fölülmúlta Gerőék ijedtsége, sőt
fejveszettsége.
Az én szerény életemre fordítva mindennek
kapcsán a szót és az emlékezést: nem sejthettem ott, a
főiskolai rádiókészülék előtt hallgatva és figyelve a
beszédáradatot és a fegyverzajt, hogy számomra is milyen
sorsfordító jelentőségű lesz hamarosan ez a "távoli" (
hiszen hozzánk, Egerbe, Budapestről az éter hullámain
érkezett) fegyverropogás. Nem túl sok órának és napnak
kellett azonban már eltelnie ahhoz, hogy a történések
passzív figyelőjéből és fültanújából magam is azok
cselekvő részesévé váljak. A jégmaszkból óráról órára
egyre több darabka vált le az én arcomról is. Az egyre
átfogóbbakká váló forradalmi események, az általánossá
váló forradalmi légkör és hangulat mindinkább magukkal
ragadtak engem is. S mintha körülöttem ugyanúgy gondolkodott
volna mindenki, ugyanazt akarta volna mindenki. (Egyetlen
kivételre emlékszem csupán: az orosz tanszék vezetőjére,
aki, véletlen találkozásunkkor az utcán aggodalmasan
újjáéledő fasiszta veszélyről beszélt nekem, s óvott
attól, hogy "belekeveredjem" az eseményekbe, amelyeket ő a
moszkvai rádióval egyetértve ítélt meg.)
Óvása későn jött, mert akkorra már
cselekvőleg vetettem bele magam a dolgok és események
sűrűjébe. Már hetekkel korábban vezetőségi taggá
választottak a MEFESZ-be, s innen szinte átmenet nélkül és
"természetesen" kerültem be az egri Városvédelmi
Bizottságba; onnan úgyszólván azonnal delegáltak Eger
Városa Forradalmi Tanácsába, másnap pedig, a diákság
képviselőjeként, Heves Megye Forradalmi Tanácsába. Ez utóbbi
pedig első ülésén beültetett a megye napilapjának, a
Népújságnak főszerkesztői székébe. Huszonnégy éves
fejjel. (Ismerték valamennyire a nevem, mivel a lapban akkor
már mintegy másfél éve gyakran közöltem, igaz, csak
verseket.)
A lázas cselekvési vágynak, a
változásoknak e gyönyörű napjaiban mindig mások vállához
tudtam vetni a vállam, mindig szoríthattam mások kezét,
mindig viszontláthattam mások szemében a remény biztató
ragyogását. Nem tudnék ma már beszámolni arról, hogy
aludtam-e egyáltalán azokban a napokban, s ha igen, akkor hol
aludtam, mennyit aludtam. És hogy ki adott valamit ennem.
Tettük csak, amit tudtunk, s amit lehetett. Eközben akadt
néhány nehéz és veszélyes helyzet is, mi azonban mégis
sikerrel vittük győzelemre a mi kis egri, hevesi
forradalmunkat. És vértelenül.
De november 4-ével beköszöntött hozzánk is
a fekete vasárnap. A budapesti rossz híreket hallva a lap szerkestőségébe
siettem – volna, de a bejáratnál már ismeretlen egyenruhába
öltözött és állig felfegyverzett őrök állták el az
utamat, s a városba is visszatértek a szovjet katonai
alakulatok. A kádári ellenforradalom órákon belül elért
Egerig. Nyomában pedig azonnal kezdtek kiütközni az arcokra is
a Rákosi-korszakból oly jól ismert jelei az
elbizonytalanodásnak, félelemnek, eljegesedésnek. Akik
közülünk távolabbi országrészekből valók voltunk, és
most itt rekedtünk Egerben, némi habozás után a lányok
diákszállójába húzódtunk. De az új katonai és polgári
hatóságok tudtak rólunk, s néhány nappal később ott ért
el bennünket a szovjet erők parancsnokának levele: november
13-ig mindannyiunknak, akik nem vagyunk egri illetőségűek, el
kell hagynunk a várost. Izgalmas és nem éppen folyamatos vonatozgatások
után értem el aztán az ország nyugati sarkában
szülőfalumat, Ménfőcsanakot, s szüleim házából figyeltem
az elkövetkező időben a dolgok alakulását s a
Kádár-kormányzat által folyamatosan bevezetett
változtatásokat. Szülőfalumon meg a szomszédos Győrön át
is tízezrek menekültek azokban a hetekben Ausztria felé.
Bécsbe akkoriban, úgy november végefeléig, nemcsak gyalogosan
vagy kerékpáron, de vonattal, autóbusszal, sőt taxival is el
lehetett jutni. De én nem tartottam a menekülési árral, mert
a hazámban akartam maradni. Otthon – szülőhazámban. Abban
reménykedtem, hogy idő múltán majd "normalizálódni"
fognak a dolgok, s én visszatérhetek Egerben maradt
könyveimhez, és ismét ottani íróasztalomhoz ülhetek le.
Ezek a remények azonban nem váltak be.
Decembertől több névtelen levélben figyelmeztettek
jóakarók, hogy veszélyben vagyok. Emiatt több ízben
lakóhelyet cseréltem, s Ménfő mellett Győrött is laktam egy
időre, meg egy bakonyi faluban, sőt egy hétig még Budapesten
is! (Direkt az oroszlán barlangjában...) Ide professzorom, a
magyar irodalmi tanszék vezetője invitált, mert össze akart
hozni a Belügyminisztérium egy magas beosztású
alkalmazottjával (akit a forradalom napjaiban ugyanabban a
szobácskában bújtatott, amelyikbe januárban engem is
beszállásolt), mert azt hitte, hogy viszontszolgálat-képpen
az illető majd mellém áll, és meg tud védeni. Ez a
reménykedés gyerekesen naivnak bizonyult, de én örök hálát
érzek érte professzoromnak: emberségéért, hősies segíteni
akarásáért!
Január 20-a táján levelet kaptam a főiskola
igazgatójától, hogy februárral megindul a főiskolán is a
munka, jöjjek Egerbe. Két nappal később azonban újabb
levelet hozott a posta az igazgatótól, hogy engem – nem
várnak vissza! Ha ekkor még mindig a novemberi napokban
tapasztalt állapotoknál tartottunk volna, ebben a mostani
kényszerhelyzetben már magam is elindultam volna a nyugati
országhatár felé... De addigra lezárták az egész
határszakaszt, az egykori magyar határőröket szovjet katonai
erőkkel cserélték fel, s ezen az új katonai
"függönyön" csak kevesen merték megkísérelni az
áthatolást, s még kevesebben tudták azt véghezvinni.
Csapdahelyzetbe kerültem tehát, s tudtam,
hogy bármikor letartóztathatnak. Ekkor ismét professzorom
sietett segítségemre: megszervezte kimenekülésemet az
országból. Virágnyelven írt táviratban magához hívott
Budapestre 1957. február 6-án. Másnap levittek onnan
Mélykútra, a jugoszláv–magyar határra, ahonnan többórás
éjszakai gyaloglással a bokáig-térdig érő bácskai sárban
értem át február 8-án hajnalban Jugoszláviába. Bekopogtam
ez első tanyára, ahol a bácskai magyar gazda és felesége
fejedelmi reggelit tálalt elém. Később pedig lovas
kocsijukkal bevittek Szabadkára. Eddig csak magyarokkal
találkoztam Jugoszláviában, de az "én" gazdám azt
állította: ötödik szomszédja egy szerb gazdálkodó, de
magyarul jól beszél ő is, s egy kiadós reggelire ő is
beinvitált volna magához, ha véletlenül éppen hozzá
nyitottam volna be. Az első szerb, aki születésre nézve is az
volt, a szabadkai rendőrség egy főtisztje volt, aki a
kihallgatásomat vezette. De magyarul ő is hibátlanul beszélt.
Mintegy két órával azután, hogy a
Budapestre hívó távirat utasítása nyomán elhagytam szüleim
ménfői házát, már ott volt értem a belügyminsztériumi
autó, hogy négy megtermett "munkatársa" magával vigyen
egy kis beszélgetésre. Mindössze két-három órával előztem
meg tehát letartóztatásomat.
Tevékeny részvételem az ’56-os
forradalomban azzal a rettenetes következménnyel járt tehát,
hogy hazámat – bármennyire nem akartam – végül is
elhagyni kényszerültem.
Jugoszláviában öt hónapnyi internálással
felérő tartózkodás várt rám hat különböző lágerben
(menekülttáborban), míg végre 1957. július 5-én
Norvégiába kerülhettem. Éspedig saját kívánságom szerint,
ámbár kezdetben inkább Svájcba, majd Németországba
szerettem volna eljutni, ez azonban nem volt lehetséges, mert
előirányzott kvótáik közben beteltek. A norvég világ már
gimnazista korom óta vonzott, noha persze nem oly módon, mintha
már akkor ott kívántam volna letelepedni és ott leélni
életemet. De Knut Hamsuntól és Sigrid Undsettől mindent
elolvastam, amihez csak hozzáférhettem magyarul, később
Henrik Ibsentől és más norvég íróktól is, és Grieg
zenéjéből is ismertem valamit, hasonlóképpen Edvard Munch
festészetéből. Legizgalmasabb nem-szépirodalmi olvasmányaim
közé tartoztak Fridtjof Nansen és Roald Amundsen írásai is,
valamint a róluk írt beszámolók. Szellemileg-lelkileg tehát
egyáltalán nem felkészületlenül indultam Norvégiába, mikor
erre 1957 júniusának közepén váratlanul lehetőséget
nyitott a sors: Écskán éltem éppen akkoriban
menekültéletemet, e közép-bánsági színmagyar falu
szélére telepített lágerban. Egy forró június közepi
délben valamiért el kellett hagynom barakkomat, amely némi
védelmet nyújtott a tűző nap ellen. Az egyébként
néptelennek tűnő tábor közepén egy velem egykorúnak
látszó fiatalembert láttam közeledni. Angolul szólított
meg, de kérdésemre és kérésemre átváltottunk németre,
amit sokkalta jobban beszéltem. A kék szemű, szőke,
mosolygós, rendkívül rokonszenves idegenről kiderült ekkor,
hogy Norvégiából érkezett le. Ekkor a tudatom felszínére
törtek diákkori norvég olvasmányélményeim, amik
láthatólag nagyon meglepték a látogatót, aki most elmondta,
hogy azért jött ide, hogy az itt található magyar diákok
közül kiválasszon tíz egyetemistát vagy egyetemen
továbbtanulni akarót, s azokat – ha érdekli őket ez a
lehetőség – magával vigye Norvégiába. A lágerekben
töltött nyomasztó hónapokkal mögöttem úgy éreztem akkor
hirtelen, mintha egy szebb, emberibb világba kerültem volna
már attól is, hogy ezzel a norvég diákvezetővel
elbeszélgethettem, hajdani könyvélményeimet is felidézve
hazájáról. S amikor, beszélgetésünk vége felé, azt
kérdezte tőlem, hogy most már a valóságban is lenne-e kedvem
megismerni azt a Norvégiát, ami a könyvekből annyira
megragadott, s lennék-e egyike azoknak, akiket oda magával
vinne – nos, akkor nem volt egy szemernyi kétség sem bennem,
hogy ott, helyben és köszönettel azonnal igent mondjak
ajánlatára. Fel is írt mindjárt listája élére, ott állva
egyre még a tűző napon. S én meg voltam győződve arról, s
az azóta eltelt időben még erősebb lett ez a
meggyőződésem, hogy a sors választása és jutalma volt ez a
találkozás és lehetőség, s hogy ez volt a legjobb és
legszerencsésebb, ami velem történhetett. Ma már gondolni sem
merek arra, hogy esetleg miként alakult volna további életem,
ha akkor nem találkozom össze ezzel a norvég egyetemistával,
ha nem szólított volna meg engem ott, az écskai
menekülttábor forró, piszkos poklában, s mintegy nem
kínálta volna fel nekem Norvégiát – második hazámul...
A sors még abban is kedvembe járt, hogy
kenyérkereső munkám, azaz egyetemi állásom, munkaköröm
folytán is állandó és intenzív kapcsolatot tarthattam fenn a
magyar szellemi és irodalmi élettel. Az oslói Egyetemi
Könyvtár tudományos főmunkatársaként, majd főkönyvtárosaként
gondoskodhattam arról, hogy az itteni hungarica-gyűjtemény
jelentősen kibővüljön. Íróként-fordítóként pedig
tucatnyi könyvvel járulhattam hozzá a magyar irodalom itteni
alaposabb megismeréséhez. Külön jóleső érzéssel töltött
el, hogy mintegy csekély viszonzásául annak a Norvégiának,
amely az Écskán 1957. július 5-én kiválogatott további
kilenc egyetemista társammal együtt menedéket adott nekem, és
lehetőséget arra, hogy egyetemi tanulmányaimat itt befejezzem,
állampolgárává fogadott, egyetemi álláshoz juttatott,
jólétét megosztotta velem, emberi jogaim a legmesszebbmenőkig
biztosította, hozzájárultam irodalma, szellemi értékei
magyarországi megismertetéséhez. De még magánéletemben is
nagymértékben magyar maradhattam, itt alapított családommal,
magyarul is beszélő fiunkkal-lányunkkal.
Végső soron tehát mindazt, ami velem az
utóbbi fél évszázadban történt, ahogyan életem alakult,
ahogyan élek, mind 1956 októberének köszönhetem: eszméinek,
szellemének, a vele kapcsolatos élményeknek. S (áttételesen)
még a nagyvilágra is 1956 nyitotta a kaput, ha (egyfajta
újkori Jónásként) kezdetben ellenkeztem is az ellen, hogy az
általa kinyitott kapuk lehetőségével éljek, és
szülőhazám határán át- és kilépjek, kimeneküljek. 1956
lett tehát a sorsom, 1956 lett az elém kitárult kapu, 1956
által jutottam olyan helyzetbe, olyan tevékenységhez, ami
paradox módon azt is lehetővé tette, hogy a külvilágba
kiszakadva, idegen földön is szülőhazámhoz kötődhessek.
1956 a sorsom!
A forradalom lázas napjaiban természetesen
nem maradt sem időm, sem erőm arra, hogy a lapszerkesztés,
újságcikkek és kiáltványok fogalmazása mellett verseket is
írjak. 1956 novemberének közepén érkeztem vissza
szülőfalum viszonylagos csendjébe és nyugalmába; és a
tétlenségbe. Ekkor szinte nyomban újból írni kezdtem.
Az ’56-os tematika azonban jelen maradt az
elkövetkező évtizedek verseiben is, s várhatólag időről időre
felszínre vetődik majd hátralevő éveim verseiben is. A
skandináv (norvég, dán és svéd) költők 1956-os
forradalomhoz kapcsolódó verseit saját magam gyűjtöttem
össze, részben mások figyelmeztetésére. Fordításomban még
annak idején mind közlésre kerültek nyugati magyar lapokban
és antológiákban, elsősorban a Nemzetőrben és a Tollas
Tibor által szerkesztett Gloria Victis című
antológiában. Ezek a versfordítások azonban mindmáig is csak
szórványosan jutottak be Magyarországra.
Néhány ’56-os vers és
versfordítás:
Fekete napok
Mikor már
ésszerűbbet nem tehettem:
gyalog és vonatokra
kapaszkodva
a forradalmas fél
országon át
az óvó házba
hazamenekedtem.
Újságot
szerkesztettem, fegyverem
csőre töltöttem,
jártam sorok élén.
Enyémnek vallottam a
forradalmat,
s legtöbbünk együtt
járt velem.
Az újságot most más
írja. A fegyvert
elrejtettem. De éj
és napon át
kínban csodálom,
ahogy ellenáll
ez a kis ország, ez a
megvert.
Napok születnek
megfúló napokra.
Magamat marva mérem
én az udvart
a konyhától a
füstölgő ganéig,
s szétpattog a jég a lábam alatt
darabokra.
Ménfőcsanak,
1956. november 20.
Menekülés
Egy ároknál megállt
kísérőm,
s fojtottan súgta:
"Ez itt a határ...
segítse Jézus!"
– Kezem megragadta,
s csendesen ment is
vissza már.
Háromnegyed kettő
volt. Fénylett
a mutató, az óra
zümmögött.
A hűvös köd
derengve rettent egybe
imbolygó vállai
mögött.
Magam maradtam. Átugortam.
A dobbanástól
visszhangzott a táj,
s lihegve vártam,
fuldokolva... higgyem,
hogy mögöttem van
minden borzadály?
S mert rágondoltam:
mint az ostor
az állatot, a
szörnyű félelem
úgy végigvert, hogy
futottam, rohantam!
S a Szabadság már
ott futott velem...
Niška-Banja,
Jugoszlávia, 1957. febrár 28.
Siratóének
Fekete sírás didereg
bennem
fekete jaj
minden estem
fekete átok kavarog
bennem
rázza
tehetetlen testem – –
Fekete selymek
lobognak bennem
temetnek
lobognak
fekete dobok zuhognak
bennem
temetnek
dübögnek
zuhogják
iszonyatát
a dadogó kínnak
jajrögeit
a gyötrelmes toroknak
– –
Akasztófák s fejfák
között
tegnapokból a
holnapokba
így lépek
át
így élesül szigorú
tőrré
két szemem közt mely
zöld pokol már
homlokomon
a ránc
ennyi halál
ennyi halál
vér virágzik a
holtakon
vér virágzik a
számon is
halottaimba harapok
mint a megsült
Dózsába a parasztok
és
áldozom
megáldozom
húsukkal és
vérükkel és
gondolataikkal
– –
Lauffen am Neckar,
1958. június 17. (Nagy Imre kivégzésekor)
Harald Sverdrup
Tükörképek a Dunán (Speilbilder
i Donau)
Ó,
mély folyam, mely az országot
végigfutod,
forrásaid megint
fényre kerülnek,
letisztul most újból
habod.
Kinek az arcát
mutatja az idő?
Mi lobog fel a
képeidben?
Ki a szent és ki az
eretnek?
Tovasodródó
vizeidben
ma milyen árnyak tükröződnek?
Elsőül Dzsingisz
kán tűnik fel.
Aztán a török hold
ragyogása.
Aztán a császár. S
német hordák
s háború lángol
kékségedben.
Zsidó, cigány,
magyar hull beléd,
s föl-fölvetődik
halott testük.
Folyó, te Dávid-csillag-rejtő,
ki vette át a
kaszárnyákat?
Orosz a válasz, amit
hallunk?
Nézd gólyáid őszi
vándorútját,
nézd a szőlőprést,
a gróf malmát,
amott a régi vár
profilját.
Nézd a nyomor sötét
csapatát!
S tükrözöd
Budapestet is.
Egyazon gyász sújt
ma mindenkit,
mind grófot, mind
kopottruhást.
Kik ezek a csillagos
katonák?
Vendégeid tán, dunai
város?
Mily heves fény ez!
Szent vagy eretnek?
Vetíti Kéthly Anna
sorsát.
S ezek a
Rembrandt-sziluettek?
Jön sorban a
gyülekezet,
melyet a hercegérsek
védett
ezer fáklyával a
sötétben.
A bíboros,
Mózesként, ketté-
választhatja-e ezt a
vizet?
Ó, mély folyam,
most éjfél órája
lobog,
s háborút
tükrözöl habodban,
törökre német, majd
orosz,
a látóhatár így
szűkül:
magyarok futnak a
hazából,
egyként gróf és
kopottruhás.
Kik e csillagos
katonák?
S meddig akarnak még
maradni?
(Norvégból)
Nils Lindström
Magyarországhoz (Till
Ungern)
Nincs győzelem,
mondják a bölcsek.
Az idő múlásában
csak a viszály
örök.
De van egy fajtája
a
szükségszerűségnek ma és itt:
Hogy aki másokat
állandóan
és mélyen megsért,
végül is
megbüntettetik.
Hogy aki a
végtelenségig
erőszakoskodik,
végül is
megbüntettetik.
Hogy aki
megnyomorítja
az ember legbensőbb
szabadságát,
végül is
megbüntettetik.
Hogy aki újból és
újból
a gyengék ellen emeli
kardját,
kard által pusztul
végül el.
(Svédből)
Hans Hartvig Seedorf
Magyarország (Ungarn)
Égett a puszta...
És a rejtett
tűzből,
a hamu alól
észrevétlenül
előtört a láng,
élőn és gyújtogatva,
s szállt háztól
házig, tanyától tanyáig.
Lángtengerré vált a
kihunyt parázs;
újból feléledt,
mivel tudott várni.
Egy lányka szaladt
át a lapos pusztán,
könnyedén, látta az
egész határ.
Fürtjei szálltak
örvénylőn a szélben,
láng volt az egész
lányka, csupa láng.
Súgták nevét, a
félig feledettet,
a néplélek mélyeibe
beírtat.
S a szabadság
régóta rejtett magja
kivirított a síkon mint pipacs.
Furcsa ital a vér –
mar, mint a tűz,
s egészen soha ki nem
alszik.
A csöndes bölcső
ritmusára ring,
míg megszegik a
remény kenyerét.
Erőben s
gyengédségben lakozik,
trágyázza otthonok
termékeny földjét.
Árad, apad, de el nem
fogy egészen –
legszebb szóvá teszi
a szabadságot.
Égett a puszta...
Máglya lett a szikra,
messze látszódó,
messzire melegítő.
Acélját az
ellenállás próbálta,
s az alföld füve
nedves lett a vértől.
Nem ismerjük a lét
kanyargós útját,
de fordulóban a lap a
nagy könyvben.
S a tűzben, mely
lassan lecsendesül,
az iga széttört
üszke marad vissza.
(Dánból)
Halfdan Rasmussen
A sötétben (I mřrket)
Hallod őket az
éjben, a testvéreidet.
Vonulnak a sötétben,
ahol a vörös falevelek hullnak.
Mennek csillagtalan
szemedben.
A csepegő esőben, a
lehulló gyümölcsben hallod őket.
Mindenben, ami
óhatatlanul meghal.
Mennek az ősz
viharaival karjaikban.
Nagyon fiatalok,
sebezhetők és sebezhetetlenek.
S virágzás-közelben
az élethez.
S a halál
illat-közelében.
A tested utca
Budapesten.
Lábak taposnak
rajtad.
Szíved romhalommá
lőtt ház.
Lábak menekülnek át
rajtad.
Az éjjel képei
belevesznek szemedbe.
S tehetetlen szavak
hervadoznak a szádban.
De hallod őket az
éjben, a testvéreidet.
A költőt, kinek
verse nem állhat a halál útjába.
A diákot, aki a
könyveivel nem hódíthatja meg az életet.
A munkásfiatalt, aki
lapátjával nem áshatja elő a szabadságot.
Az óvónőt, aki
géppuskáját
mint vásott kölyköt
úgy korholta,
míg csak el nem esett
a téren.
Álmatlanul heversz
egy országgal ajkaidon.
Véred futásában
emberek menekülnek.
Gyermek bújna bele
szíved zugába.
Sötétségedben
holtak vannak eltemetve.
S hallod őket, amint
mennek az éjszakában.
Át hegyeken s át
végtelen határokon.
Kapukon át, mik
nagyobbak a félelemnél.
Erdőkön át, mik
minden fájdalomnál sötétebbek.
S te hallgatózol bele
a zuhogó esőbe.
S te hallgatod a vihar
üvöltözéseit.
Csak a halottak mernek
most aludni.
Csak a halottaknak
ideje elég erre.
(Dánból)