![]() |
Papp Ágnes Klára
"Furcsa mondatokat
cipelsz magadban..."
Jász Attila: A szökés
gyakorlása
"...talán álmokat" – így
kezdődik a Szökés gyakorlása második ciklusa. És
valóban, Jász Attila versei olyanok, mintha saját "furcsa
mondatait" faggatná: ezeket a magukat ki nem adó
"álmokat", képeket, magát a verset, a nyelvet. Talán
elsőre ellentmondásosnak tetszik ez a kijelentés, egy olyan
költőről lévén szó, aki szíves-örömest nyilatkozik
szándékairól, elemzi saját műveit, aki – úgy látszik –
igyekszik fogalmilag is megragadni azt, amiről költőként
szól. Mindez azonban csalóka. A tárgyszerű szövegek a maguk
eszközeivel megfogalmazni nem tudják, csak körülírják,
konstatálják a megfoghatatlant: "A talányosság számomra
poétikai eszköz, a kimondott és elhallgatott dolgok közötti
feszültség kiaknázása", a versek "megfejthetetlen
hieroglifák" ("A költő a legnaivabb lény a világon"
– Papp Endre beszélgetése Jász Attilával. Hitel,
2001/4.). Nem véletlen, hogy Jász Attila előszeretettel
használja kötetcímekben vagy saját szövegeiről szólva a
"szökés", "szabadulás" (lásd fülszöveg),
"ellenállás" (lásd Az ellenállás formái)
szavakat, de ennek körébe sorolható a Miért Szicília?
képzeletbeli utazása is: a költészet "lehetséges menekülési
útvonal ebből a szétbomlónak érzékelt világból"
(lásd a fenti interjú). A "furcsa mondatok", az álmok, a
képek, a vers faggatása ennek a Jász Attila számára
alapvető élménynek a megfogalmazása: átlépés (szökés,
menekülés) egy másik, racionálisan meg nem ragadható
nyelvi-képi világba.
Ebből ered, hogy képei – mint a fenti
versben is – sokszor olyanok, mintha önidézetek lennének. A
versben megteremtett költői én számára is talányosak:
"Itt áll / előttem, s közben előlem is bennem bujkál" (Egy
zárt ajtón váratlan belépő). A megírásnak és a
megfoghatatlanságnak ezt a kettősségét érzékelteti a kertre
nyíló ajtó és ablak mint visszatérő metafora. Néha ugyan
csak egyszerű leírásnak tűnik a tájra nyíló ablak képe (Tekintetemet
átfúrtam az ablaküvegen), máskor azonban tetten érhető,
hogyan alakul át a leírás metaforává, a kép jelképpé:
"Ahogy kinézel az ablakon, / szikrázó, kemény hópáncél a
szemközti háztetőn... A látvány szóláncokká fűződött
össze. / Majd az első mondat ütötte lukon át kimásztál / a
kertbe" (Van olyan, hogy nem). Olykor ez a kettősség,
a látványban rejlő megfejthetetlen jelentés – ami
jelképezheti a valódi, belső, rejtőzködő ént éppúgy,
mint az enigmatikus, önmagát ki nem adó művet –
meghatározza az egész szöveget: "Reggel tíz és este
tíz között kilép / a tiszta papírlap nyitotta ajtón"
(lásd még Ajtót festek a falra, Ablaknyílás a
mellemen).
A talányosság poétikai eszközként való
felhasználása persze nagyon kockázatos dolog (de mi nem
kockázatos a költészetben?). Paradox módon azt mondhatnám:
rendkívüli tudatosságot igényel. A kényes egyensúlyt kell
megtalálni, ahol még nem csapja agyon a verset egy
keresztrejtvényben eldugott, nagyotmondó egyértelműség,
ugyanakkor mégis összeérnek a szálak, a többértelműség
még nem válik üresen kongó értelmetlenséggé. Jász Attila
is sokszor csak kísérletezik: próbálja, mit rejt egy kép,
egy mondat, egy motívum, egy ritmus. Eközben viszont nem mindig
válik előnyére az említett tudatosság, az "ízig-vérig
irodalmár szemlélet" (Prágai Tamás: Az átmenet és a
hely. Bárka, 2000/3.). Jász Attila nagyon is ismeri a
saját és a kortárs költészet eszköztárát – mint ezt
akár a kötet fülszövegéből is láthatjuk, ahol valóban
felsorolja költészetének minden érdemleges vonását –,
mondhatni, profi: rutinból is tud igazi Jász Attilá-s verset
írni.
Persze ez az önelemző hajlam, az önismeret
máskor maga is verssé, nyelvi (ön)reflexióvá válik: a
tükrözés, az öntükrözés nemcsak visszatérő motívum,
hanem vers- és szubjektumteremtő technika. Ezt Eisemann György
elemzi, még a Miért Szicília? kapcsán ("Ki
beszél itt valójában?" Műhely, 2001/3.). Noha
megállapításai A szökés gyakorlására is
érvényesek, alapvetően megváltozik itt a tükrözés, az
önteremtés, a reflexió értelme. Egyrészt itt a kötet
egésze nem alkot olyan egységet, mint a korábbi kötetben:
nincs egyetlen "képzeletbeli-valóságos", archetipikus
hely, amely egy szálra fűzné a szövegeket. Inkább tematikus
jellegűek a ciklusok (test és lélek, halál, szerelem,
gyermekkor és öregség, magáról a versről, a vers
születéséről szóló versek stb.), de a témák közt is sok
az átfedés, nem vonhatók egyértelmű határok közöttük.
Másrészt az önreflexióban, a nyelvi önteremtésben nem
játszik már olyan nagy szerepet a – kölcsönözve Eisemann
kifejezését – "burjánzó intertextualitás". Míg a Szicília-kötetben
az intertextualitás az önkifejezés, az énkeresés, a
versbéli szubjektum nyelvi megteremtésének része – azaz
úgy bánik Jász Attila a vendégszövegekkel, mint mindenki
számára elérhető nyelvi egységekkel, szavakkal, amelyekből
saját versét és versbéli énjét megalkotja –, addig itt
sokkal hagyományosabb az elődökhöz való viszonya. Inkább
témát, ihletforrást jelentenek. A reflexió így sokkal
közvetlenebbül irányul a versre, versírásra, a megteremtett
költői énre (énekre) és ezzel szoros kapcsolatban a
lehetséges olvasó, a "megtaláló" alakjára. (Bár Fekete
J. József megállapítását, miszerint itt a korábbi "titkos
életrajzokat" a "teljes alanyiság" váltaná fel, azért
túlzásnak érzem, noha valóban van egy ilyen tendencia a
kötetek között. – "Titkos életrajzok és belső
bizonytalanságok." Forrás, 2005. január.) A fentebb már
említett Ajtót festek a falra befejezése –
"(Festettem kilincset is a versre)" – ennek jellemző
példája. Nemcsak a befogadó közvetlen megszólítása vagy az
ajtó motívumával szorosan összefüggő kilincsmotívum okán,
hanem a visszatérően alkalmazott, versekből kiszóló,
mondhatni, azokat kommentáló, hozzánk forduló,
függelékszerű utolsó sor miatt is. A tükör és a tükrözés
pedig verstechnikából metaforává, visszatérő motívummá
válik: "Mert nem ugyanaz a szem néz vissza, / ha az
arcod vak tükrében látod", "A visszapillantó tükör
nemcsak a múltra emlékszik, / ott feszül, mozgolódik benne
már a jövő is".
Ez a reflexív hang eredményezi, hogy a
képeket, "álmokat", "furcsa mondatokat" a maguk
talányosságában, esetenként azt a versírás vagy a
szemlélődés keretében megjelenítő művek mellett egy
másfajta versbeszéd is jellemzi a kötetet: egy elemző,
kommentáló, képekkel kevésbé élő költői hang, amihez hol
elbeszélő, hol szatirikus, ironikus felhangok társulnak. Úgy
érzem, ez utóbbi hangnem még kimunkálatlan, valahogy
hiányzik belőle az iróniához szükséges lelki távolság –
így inkább csak stílusgyakorlat. Annál figyelemre méltóbb a
Jász Attila költői habitusához jobban illő
elbeszélő-gondolati vers. Tulajdonképp ez teszi lehetővé,
hogy olyan személyes és mégis eltávolított, elidegenített
élmények is megjelenjenek, mint a gyermekkor, a halál. Az,
amit az Ott állt az ajtóban kezdetű versről szóló
önelemzésében ír, voltaképpen az egész típusra érvényes:
"Valójában a művészet éppen arról tudósít primér
módon, amiről az előbbi fogalmakkal (másik valóság, lét)
beszélni szerettem volna" (Sajátvalóság. Forrás,
2001. július–augusztus). Ebben a versben a képszerűséget
nem annyira a költői képek, mint inkább az álom- és
emlékképek teremtik, a metaforikus hálót pedig az idő- és
valóságsíkok keveredése pótolja. A vers meghatározó
narratív szintjét az apa halálát és a hozzá fűződő
érzéseket elbeszélő sorok adják: "Ott állt az
ajtóban, nyakkendőben-zakóban, mint / majdnem minden
találkozáskor..." – "Feszengett ő is, másnap, // egy
ilyen álom után, mi várhat még rá a kórházban, és /
időben érkezik-e, s mire nyitja rá a félve lenyomott
kilincset". Ebből ágazik ki és ide tér vissza az ezt
megelőző álom és a hozzá csatlakozó kommentár: maga az apa
alakja, az ellentmondásos viszony, a feszengés, a betegség, a
fölöslegesség érzete. Mindezt már-már prózai pontossággal
beszéli el, az egymásra vonatkoztatott szintek
összetettségével az érzés összetettségét kifejezve,
amivel összhangban áll a rímtelen, a sorok és versszakok
végével mit sem törődő prózai hang. Ugyanakkor – alig
észrevehetően – jelen van egy negyedik, az egész
elbeszélésnek mélységet adó sík: az emlékezés jelene,
amit az elbeszélés múlt ideje érzékeltet, és ami csak a
verset befejező, az értetlenséget, lezárhatatlanságot a
hiánnyal szembeállító utolsó sorban kerül felszínre:
"És nem fog érteni semmit, csak nézi, bámulja a nincset".
A lezáratlanság élményét a jelentésen kívül hangsúlyozza
a már említett függelékszerű sor és a korábbi múlt
idővel szemben használt jövő idő. De az sem véletlen, hogy
a "nincset" szó az egész vers rímtelenségével szemben a
"kilincset" szóra rímel. Noha ebben a műben mind (a vers
elején) az ajtó, mind a kilincs valóságos, nem metaforikus
értelemben szerepel, nem lehet eltekinteni jelképes
értelmétől, amikor mindkettő olyan hangsúlyos szerepet
játszik az egész kötet motívumrendszerében.
Lényegében A szökés gyakorlása
kötetről elmondhatjuk, hogy új hangot, új utakat próbál.
Míg a Miért Szicília? után következő Az
ellenállás formái még ugyanannak a tendenciának a
lezárása volt, addig itt valami más történik. "Nyelvtani
személyekben tükröződöm vissza, és szövegtükrökben
sokszorozódom meg. Miközben persze a játék komollyá
válik" – jóllehet ezeket a sorokat Jász Attila
általában, költészetének indíttatásáról írja, egyben a
költészetében bekövetkezett váltást is pontosan
diagnosztizálja vele: a játék, a hangnem itt válik komollyá.
(Kalligram, 2004)