![]() |
M. Kiss Sándor
Rendületlenül
N. Pál József: "A
megtartók jöjjenek..."
N. Pál József hívta fel a figyelmemet
rá – sajnos, nem én vettem észre –, hogy "Amegtartók
jöjjenek..." tanulmánykötet első szava:
"Rendületlenül" – és az utolsó is.
Magánközleménynek tetszik talán, hogy
Jóska barátom – mert ne titkoljuk: a hozzám közel álló
emberek között is előkelő helyen tartom őt számon – a
nekem adott példány dedikációjában a szövegkörnyezetből
kitűnően Vörösmartyra utalva: "elkötelezetten és
rendületlenül" ajánlotta a művét. Kötetének utolsó
darabjában ennek magyarázatát is adja: "...s ez a szó –
elkötelezett – vagy annak szinonimája, lényege azóta az
összes nekem dedikált könyvének fordulataiba bekerült."
A magyar nyelv tartalmi gazdagságát jelzi,
hogy ugyanaz a fogalom más-más szövegkörnyezetben milyen
többlettartalmat hordozhat. N. Pál József tehát
Vörösmartyra gondolt, magam pedig Arany János Rendületlenül
című versére, amelyet természetesen szintén Vörösmarty
költeménye ihletett. Vörösmarty akkor a forradalmi tűztől
egyre hevesebben lélegző társadalomnak üzenve a nemzethez
mint értékhez való ragaszkodásra, az elszánt cselekvésre,
az emlékezésre épülő jövőkép építésére, a
szabadságra mint alapértékre helyezte a hangsúlyt, amelyek
fontosságát, birtoklására való törekvést a
nemzethalál-vízió sem kérdőjelezheti meg. A lenni vagy
nem lenni örök emberi kérdése nála a shakespeare-i
tartalmat megőrizve más dimenzióba kerül, s a közösségi
ethosztól fűtve még mélyebb, még keserűbb tartalommal
bővül.
Hamlet egyéni tragédiáját egy adott
összefüggésben Fortinbras bevonulása feloldja. Ha a magyar
nemzet nem kel fel haló poraiból, története semmilyen
bevonulással nem folytatódhat. Osztályrésze egy könnycsepp
lesz az európai népek gyászának jeleként.
A szabadságharc bukása után írt
költeményében Arany az értékhez való ragaszkodás mellett a
fortinbrasi bevonulás elmaradása után a mégis megőrzött
érték devalvációja ellen emelte fel óvó szavát: "Oh,
értsd is a szót és könnyelmü szájon / Merő szokássá
szent imád ne váljon!" Arany már tudta: a fogalom
kiüresedése vagy kiüresítése, új tartalommal való
álságos feltöltése, annak elfogadása a nemzet nem fizikai,
"csupán" lelki halálát jelentheti.
N. Pál József ezt a dilemmát katartikusan
érzékelteti. A nemzetfogalom – a rendületlenül –
Vörösmarty Mihály-i és Arany János-i értelemben vett
letéteményese nála Németh László, s ellenfelei az adott
időkeretek között – a kádári korban – a
"rendületlenül"-fogalom átalakítására törekvő
jóindulatú "protestáns-szocialista" vagy inkább
"szocialista-protestáns" Király István, illetve a hatalom
gyilkos szándékú törekvéseit leginkább reprezentáló
Aczél György.
Mit is mond a könyv írója? "Magyarán
szólva: legyen jelen Németh László, a híres író, de ne
legyen jelen a Németh László-i gondolatrendszer – ez volt
Aczél György »Németh-politikájának« a lényege. Mert ez
volt az egyik feltétele annak, hogy Aczél »programja« szerint
úgy kellett leszerelni a »nacionalizmust«, hogy a társadalom
ennek a folyamatát érdektelenül nézze, sőt azt – akár
nemzeti értelemben is! – emelkedésnek érezze, ha lehet;
legyen megelégedve, s úgy kell tudnia, hogy mindazt, ami
történik, Illyés Gyula, Németh László és Veres Péter is
támogatja lényegében."
A szerző kötetének két pillére a két
"rendületlenül"-értelmezés, s köztük feszül az ív: a
tanulmányok.
N. Pál József, ha könyvének egyes tételeit
nézzük – pl.: A gulyáskommunizmus" múltja és jelene
– s ami mögötte van –, pesszimista. Létezhetésünk
esélyei című, recenziónak álcázott esszéjében
például ezt írja: "Mert a bódultan agresszív
karrierépítés vallássá ütésének korában, akinek van esze
(sőt: »akinek van esze!«) – és persze sok pénze is, mert
anélkül újabban senki semmire nem megy –, az nem az ő
útjukat járja (ahhoz bizony arra az »idejétmúltan
nevetséges« etikai tartásra és közösségi
felelősségtudatra is szükség lenne!), hiszen az a
»vesztesek« felé visz manapság – mindenféle értelemben. Meg
aztán megnézheti magát az, aki ma is föl meri vállalni az
effajta szemléleti és magatartásbeli »konzervativizmust«. Az
a Németh László-i életmű, amiről a hetvenes–nyolcvanas
évtized fordulóján még úgy tűnhetett, hogy ha
megcsonkítottan is, de tudatformálóan van jelen a szellemi
életben (monográfiák sora jelent meg akkor róla), mára – s
ebben nem csak a »dekonstrukciós« módira fordult idő a ludas
– egy lehetetlen helyzetbe szorított, heroikus utóvédharcot
folytató szakmai és morális kisebbség gondja lett."
Mit lehet erre mondani? Igaz! Szerzőnk nagyon
pontosan látja a kort, amiben jelenleg él, s amelyben előtte
élt. Analizálóképessége – s ezt jó néhány kötetbeli
és köteten kívüli írása bizonyítja – precíziós
műszerként funkcionál. De megkérdezem: csak ezekben az
időkben volt ilyen helyzetben a magyar társadalom?
Valaha, 1983–89 között vezettem –
vezettem?, inkább részese voltam – egy szemináriumot az
Eötvös-kollégiumban, amelynek aktív részese volt Pál Jóska
is. Még 1983-ban, az egyik szemináriumon Németh László és
Erdei Ferenc szárszói beszédeinek elemzése volt a téma.
Szállóigeként terjedt akkoriban, a negyvenedik évforduló
idején a volt Györffy-kollégista, később nékoszos
történész Györffy Sándor szellemes mondása: "Németh
Lászlónak igaza volt, Erdei Ferinek igaza lett." Azon a
szemináriumon akkor nagyon sokan tolerálták –
történészhallgatókról van szó – a rendkívül érzékeny
etikájú Németh László-i felfogás értése mellett – okkal
és joggal – a történetibbnek vélt, a szociológiai
készséget is csillogtató Erdei Ferenc állásfoglalását is.
Egy-két nagyon okos fiú hozzászólása arra is hajazott,
részben Szekfű Gyula Három nemzedéke hatására is,
hogy párhuzamot lehet és kell vonni a Horthy-féle neobarokk
és a hetvenes–nyolcvanas évek kádári társadalma között.
Mit mondjak? – hogy Pál tanár úr kedvenc fordulatával
éljek: nemcsak poénnak volt jó a gondolat. De akkor és ott,
azon a szemináriumon – és feltehetőleg, sőt biztosan nem
csupán ott – a bozontos, vörösödő fejekben, a lázadó
lelkekben megszületett a felismerés, amit N. Pál József
magára nézve ma is kötelező érvényűnek tart: bármilyen is
a helyzet, bármilyen állapotban leledzik is a társadalom, a mi
dolgunk, a legfontosabb dolog a Németh László-i üzenet
vállalása és végrehajtása: az apró, mocorgó szigetek
építése, majd szigetrendszerré alakítása, amely egy
elviselhetőbb, tisztességesebb értelmiségi alapzatú
társadalom létrehozásához vezet.
Hogy is írja e kötet szerzője? "Egyszer
úgy is elmegyünk majd – a teremtés e hibáját kijavítani
még a kommunistáknak sem sikerült eddig –, de (mondanám
Nagy Lászlóval) előbb írunk néhány könyvet, s talán
egy-két tanítványt is útnak indítunk még, elkötelezetten
és rendületlenül."
Hogy ma a konzumidióták világát éljük?
Igen, vannak és lesznek, akik hatalmuk biztosítása érdekében
a hülyeséget, jobb esetben a vetélkedőtudást szeretnék
etalonná tenni a társadalom számára. Ezek – s ha ezt a
reményt feladjuk, nem vagyunk méltóak a Németh Lászlókhoz,
a Szabó Zoltánokhoz, a Vekerdiekhez – egyszer bizonyosan
megméretnek, és könnyűnek találtatnak. És akkorra a
virtualitásból a valóságba átlépve meg kell jelenniük az
apró szigeteknek, a szigetek társadalmának s magának a
szigetembernek. Ezen munkálkodik kötetünk szerzője, s ennek a
munkálkodásnak példásan tisztességes és elmélyülten okos
lenyomata ez a pesszimizmustól áthatott, de végül is – mert
az írás is maga a tett, a tenni vágyás – optimista
tanulmánykötet.
N. Pál József a hatni kívánó tudós-tanár
hagyományos szerepének egyik mai képviselője. Kötetében
számtalan elejtett mondat tanúskodik arról, hogy előbb még
ösztönösen, később tudatosan kereste azt a tanárideált,
akitől-akiktől tanulhat, tapasztalatokat gyűjthet, hogy aztán
az ellesetteket megérlelve önmagává váljék. "Már valamiféle
»N. Pál-hívők« csapata is felnőtt körülöttem (én máig
nem vettem észre)" – szerénykedik-büszkélkedik, azt
hiszem, okkal-joggal, e kötet szerzője. Kik is ezek a
tanártípusok, akikre N. Pál József eleddig rábukkant?
Vekerdi László, Király István, Czine Mihály.
N. Pál József ebben a kérdéskörben is,
mint szinte minden írásában, azt feszegeti – néha valóban
személyhez kötve, néha a személytől úgyszólván
függetlenül –, milyen morállal kell rendelkeznie annak, aki
meri vállalni azt, hogy kisebb-nagyobb közösség előtt –
szemináriumtól a nemzetig – megszólal, s hallgatóit,
ráfigyelőit befolyásolni kívánja. A négy szereplőből
kettő – Király, Czine – már-már tragikus hős. Egy az
önmagát a közösségen keresztül is megvalósítani akaró,
ezért különböző utakat próbáló alkat, egy pedig, mivel
semmi önmegvalósítási törekvés nincs benne, s
tevékenységével sem kíván direkt módon senkire és semmire
hatni, a legszeretetreméltóbb és a leghatékonyabb személy
(Vekerdi).
Bár valós személyekről van szó –
tevékenységük nyomon követhető –, a szerző tükrében
mégsem ez a lényeg. A szerző a valóságtól itt-ott
elköszönve modelleket vázol a palatáblára.
Király István mesterségbeli tudását – a
könyvben erről nem esik szó, de Ady-monográfiáját, az ebben
rejlő mesterségbeli csillogást nem észrevenni egyszerűen
lehetetlenség – N. Pál vitán felül állónak tekinti.
Királyt N. Pál József jól ismerte, s ez a konkrétan nem
jelzett tudás ott munkál sorai mögött. Ismerte professzora
gondolkodásának rugóit, tanúja volt kétségbeeséseinek,
tanúja volt Király István emberi kitöréseinek és sajátos
"embermentési" kísérleteinek. Ő is tudta, akárcsak én,
és még jó néhányan, hogy Királynak volt egy körülbelül
harminc-negyven névből álló listája – köztük a
tanítványoké is –, akiket figyelt, s akiket védett,
segített, saját – e tekintetben eléggé ellentmondásos –
rendszerén belül. S ezek között az emberek között sok volt
a királyi mérce szerint az "elbitangolt". De Királyt ez
sohasem zavarta.
Az Aczél és Király Németh
László-szemlélete közötti különbséget érzékeltetve a
szerző a tágabban vett királyi pedagógia lényegére is
rámutat: "Amíg Király – mivel hitte, hogy szüksége van
rá a szocializmusnak – Némethet integrálni akarta a
rendszerbe, addig a »kultúrpolitikus« – s ebben biztos
vagyok – akkor lett volna a legnyugodtabb, ha ez az író meg
sem születik."
Igen, Király mindenkit integrálni akart,
kicsitől a nagyig, akiről azt tartotta, hogy szüksége van rá
a szocializmusnak. Persze a segítség is mércéhez volt kötve,
s N. Pál ezt is jól látta: "drága volt neki Németh
László, de még drágább a szocializmus." Ugyanez a
szemlélet határozta meg a pedagógus Király viszonyulását az
őt körülvevő mikroközösséghez is. Drága volt a pedagógus
Királynak mindenki, akire szüksége volt a szocializmusnak, de
még drágább volt az illető személyénél maga a
szocializmus. Becsületére legyen mondva a pedagógus
Királynak, hogy az elbitangoltnak sem ártott, legfeljebb az
eszmére függesztve tekintetét nem segített, de az
emberi-tanári kapcsolat megmaradt.
Lelki válságot jelenthetett a szocialista
tudósnak, hogy az oly nagyon tisztelt eszme egy kalodába zárta
Aczéllal, Pándival, Nagy Péterrel, és bizony hosszan lehetne
még sorolni, ki mindenkivel. De az eszme segített neki ezen is
túltennie magát.
N. Pál József, aki talán a jelzett
szeminárium hatására is, idejekorán megértette a
kádárizmus–aczélizmus lényegét, s ennek tükrében a
királyizmus lényegét is, bármennyire szerette, tisztelte
tehát tanárát és a tudóst, ettől az integrációs
törekvéstől elzárkózott. E szuverenitás N. Pál József
emberi és tudósi alkatának egyik legfontosabb jellemzője.
Elkötelezettje ő egy értékrenden alapuló szellemiségnek, de
konzekvensen elzárkózik a napi politika időnként
zagyvaságokból öszszeszőtt úgynevezett eszmeiségétől.
N. Pál József életében és
pályaválasztásában a döntő fordulatot a nagy
prédikátor-tanárral, Czine Mihállyal való véletlen
találkozása hozta el. Czinét hallgatva tudatosult benne
"valamikor 1979 tavaszán: arra vagyok (leszek) kíváncsi,
hogyan élte át ez a nép a huszadik századot, miért vagyunk
– emberként, magyarként – olyanok, amilyenek a mindenkori
jelenben".
Pontos indíték a pályaválasztáshoz, pontos
megfogalmazása annak, hogy mit jelentett Czine Mihály
nemzedékek egész sorának. A szerző már a címadásban is
találó: Krónika és vallomás a sorsunkról – meg a
körülmények (Czine Mihály irodalomtörténetéről).
Nagyszerű írásában nemcsak Czine Mihály sorsát írja le,
hanem egy gyilkos hadjárat történetét is ismerteti az
olvasóval, amelyet a Kádár-kor fénykorában nem egy neves
résztvevő támogatásával – sőt, követelésére – a
népi szellemi áramlat ellen folytattak a rendszer igazi urai.
Czinétől nagyon sokat lehetett tanulni.
Többek között azt, hogyan kell a tanárnak nemcsak tanítani,
de – N. Pál József szavával élve – "megérinteni" a
hallgatókat. Meg lehetett tőle azt is tanulni, hogyan lehet
valamit lelkesen, okosan képviselni úgy, hogy másokat ne
sértsünk. Czine – s ebben a szerző jó tanítvány –
arról és azokról írt-beszélt, akiket tisztelt-szeretett, és
akiknek értékei fontosak a magyarság tudatos megélése
szempontjából. De az egyre gyakrabban acsargó támadóknak,
rágalmazóknak, félremagyarázóknak ez is tűrhetetlen volt.
"Czine Mihály erejének a java lett oda a reá kényszerített
iszapbirkózásban, hite és munkakedve ebben az összetett és
roppant alattomos folyamatban rendült meg (...) valami
megtört ebben a megtörhetetlennek tűnő emberben" – írja
N. Pál József, s igaza van.
Czine Mihálynak – s erre a kötet írója
bizonyítékok sorát nyújtja a kései nemzedékeknek – egyik
legfontosabb támasza és barátja, kollégája – mondjuk ki
nyugodtan: tisztelője – Király István volt. Az a Király,
aki a "szocializmus mindenekfelett" elv jegyében sajátos
szimbiózisban élt azokkal, akik Némethet és Czinét
különböző eszközökkel és módszerekkel szellemi halálra
ítélték, miközben ő maga a népiség nem egy értékét
sajátjának vallotta.
Abban is igaza van N. Pál Józsefnek, hogy a
Nagy Tanár 1990 után sem érezte és érezhette, hogy a magyar
társadalom a helyére érkezett. Czine számára ugyanis a
"szocializmus nemcsak szólam volt, de vallott élet- és
társadalomeszmény is, egészen haláláig." Az is igaz, hogy
az ő "kálvinista szocializmusa", csakúgy, mint Németh
László minőségszocializmusa, köszönő viszonyban sem volt a
kádári–aczéli létező szocializmussal.
N. Pál József – talán nem egészen
igazságosan – azt a következtetést vonja le, hogy az ügy
már akkor vereséget szenvedett, amikor a konzumidiotizmusnak s
a globalizmusnak nevezett emészthetetlen egyveleg még nem is
ülte igazán a torát. Hiszen elérkezett az idő, amikor:
"Nem értettem, Czine előadásain miért csak tizenöt-húszan
lézengenek, hogy nevének hallatán miért fanyalognak oly
sokan."
A választ meg kell adni. S a feladat
elvégzésére talán N. Pál József a legalkalmasabb. Jelzi ő
a kötetben a hatalom arroganciájának diktatúráját, a
hatalom támogatta ízlésdiktatúra permanens jelenlétét. De
ma, a rendszerváltoztatás utáni negyedik ciklus végén sem
jobb a helyzet. Egyetlen kormány sem volt 1990 óta
Magyarországon, amely letette volna a garast a sokunk által
vallott népi eszmeiség mellett, még akkor sem, ha van
nép-nemzeti vonal, s ha néha, leginkább talán politikai
megfontolásból, fel is hangzanak holmi szirénhangok.
Czine Mihály nagy tanár volt, akár a fél
nemzet hallgatta, akár tele előadóterem, akár csak tízen. Ha
így folytatódik, az utódok a tíz főt is kénytelenek lesznek
tömegnek látni. Nemcsak a mindenkori "fönnállóval" van a
baj – s ezt egyszer már végig kell gondolni –, hanem
velünk és elődeinkkel, az eszme (!) képviselőivel és
hirdetőivel is. Hiába születtek nagyszerű munkák a népi
mozgalom történetéről, hiába születtek meg az egyes
szakaszokról tudósi mélységű elemzések, valami nagyon
fontos még nem készült el. Azt kellene egyszer megvizsgálni,
hogy túl a történésekre adott hol jó, hol téves korabeli
válaszokon, mi a népiség megfoghatóan – majdnem azt mondom:
egzaktan – maradandó és elvi lényege. Milyen volt a népi
mozgalom szerkezete, tagolódása, a részek közötti
átjárhatóság. A váteszi igazságok korszerűsített
változatainak hangzatos ismételgetése ma már a hírek
között sem piacképes.
Nem született meg – sem irodalmi, sem
történeti értelemben véve – a népiség és más szellemi
áramlatok közötti értékazonosságról és
különbözőségekről egy elvi igényű írás, amely
természetesen nem mellőzi a konkrét történések elemzését
sem. Nem született meg az a tanulmány sem, amely a népiség
szellemiségéből következően értelmezi a népiek viszonyát
a mindenkori hatalomhoz. Így csak az önmagában is értelmetlen
és sokszor tudatosan tisztességtelen értelmezésű
Gömbös–népiírók-vita van, és persze az 1957-es
Kossuth-díj-vita meg az ENSZ-memorandum nyaldosása.
De talán érdemes bővíteni is a
hiánylistát: nem készült írás a mindenkori ellenzéki
áramlatokról szociometriai szempontból. Nincs képünk az
ellenzéki áramlatok egymáshoz való viszonyáról, nincs
képünk az átjárhatóságról. Csak a vitákat ismerjük, s az
egyéni, sokszor piszkos politikai törekvések
természetrajzát.
Vegyék már észre az arra érdemesek, hogy
ami Czinéék idejében lelkesítő volt, s mondandójában
csoportképző erejű, ma már kevés. Pontosabban szólva:
semmire sem elég, csupán a könnyes szemű révedezésre. Ha
valóban népben-nemzetben gondolkodunk – márpedig a nemzet
egész, Németh sem csak s nem elsősorban szekértábor-teremtő
akart lenni, hanem "nemzetragasztó" tervei voltak –, akkor
amit eddig elvégeztünk, kevés, s kezdi idejét múlni.
Látnunk kell – s ezt N. Pál József is jól
látja –, 1945 után a népiséget karanténba zárták, s
1990-ig szándék sem volt arra, hogy a karantént feloldják.
Czine és társai a végső erőfeszítésig elmentek, hogy az
értékek felmutatásával a karantént – nem a hatalom, hanem
– a társadalom segítségével feloldják. Ezért lett N. Pál
József is Czine-tanítvány.
Persze irodalmilag és történetileg is igaz,
hogy a népiek a XX. század egészében egy ostromlott vár
védőinek tudhatták magukat. Sőt, az ostromlók maguk is
ismervén az ókor történetét, két falóval is
próbálkoztak: a Révai- meg az Aczél-falóval is.
Persze akadtak apróbb falovak, na meg
különböző méretű faltörő kosok is. A XX. század
történetéből tehát érthető, hogy a népiek magukra
zárták a várkaput. De végre, a tanulságokat, a
tapasztalatokat nem feledve, ki kellene nyitni – legalábbis
résnyire. Láttatni, hogy a népiség a magyar társadalomban
nem zárvány volt, hanem sokoldalú és élő kapcsolatokkal
rendelkezett. A feltérképezés után aztán számba vehetjük,
hogy a lehetséges szövetségesek közül kit rendített meg a
népiségen belül is fellelhető dogmatizmus, s ki lett harminc
ezüstért áruló. Jobbról is meg balról is.
Talán ezt az ösztönös – nem nyitási –
tájékozódási kényszert érezhette meg a fiatal diák Pál
Jóska. S azt, hogy a tájékozódás nem jár együtt az elvek
feladásával. Magam is a népi mozgalmat tartottam és tartom a
két háború közötti, sőt csonkított formában a második
világháború utáni, ’56-ig terjedő időszak legfontosabb
szellemi mozgalmának. Fontos felismerés volt, hogy a népi
mozgalomnak a népi írók mozgalma, ha meghatározó módon is,
de csak része volt. A népi mozgalmat – a népi írók
hatására – meghatározható számú értékre épülő, de a
különböző politikai árnyalatokat elbíró képződménynek
tartottam, s tartom ma is. Ezért a népi mozgalmat nem zárt,
hanem nyitott rendszernek véltem. Hatása, ha különböző
mértékben is – a hatás–visszahatás elve alapján –
jelen volt a gondolkodó társadalom egészében. Hatott
például Németh László hívein keresztül Szent-Györgyi
Albert társadalomépítő munkásságára, s Szent-Györgyi
1941-es szegedi rektori tevékenysége Némethre. A kitűnő urbánus
Zolnai László (a háború előtt s részben utána a Friss
Újság ura) kezelőorvosa és barátja például vitéz dr.
Kémeri Dezső volt, a Magyar Testvéri Közösség egyik
alapembere. S Zolnai kitüntetett tisztelettel viseltetett Szabó
Dezső iránt. Hegedűs Géza Szabó Zoltánnal és Boldizsár
Ivánnal szerkesztett lapot, Kovács Imre kabátgombját
csavargatta gr. széki Teleki Pál a József nádor téren a
földbirtokmegosztás problémáit taglalva, és így tovább. S
hogy későbbi példákkal is éljek: a szociáldemokrata,
Prohászka-szobor-döntögető Egri György és Gábori György
Recsken kötöttek barátságot Kéry Kálmán vezérkari
ezredessel vagy Zimányi Tiborral, Jónás Pállal, Benkő
Zoltánnal, hogy aztán ’56-ban Dudás Józsefnél
találkozzanak.
Vajon ezek a kapcsolatok – amelyek közös
értékrend alapján alakulgattak barátsággá, szövetséggé
– 1990-ben csak a többpártrendszer megjelenését követő
politikai megosztottság miatt hűltek fokozatosan ki, sőt egyes
esetekben alakultak át gyűlöletté? Nagy kérdés! Valóban
csak a népi–urbánus ellentét forrósodott fel újra? Recsk
után?
A szerző által felmutatott tanártípusok
közül Vekerdi Lászlóé a pálma. Bár szerzőnk hiteles
tudósként többször is ír erről a nagyszerű emberről,
ezekben az írásokban árul el legtöbbet önmagáról is.
Vekerdi – ki ne tudná? – univerzális tehetségű ember. Az
ízig-vérig humán beállítottságú volt esztergályos,
raktáros és közkatona N. Pál József egy mondata mindent
elmond Vekerdiről, a Nemzet Tanáráról. "Tanulmányainak
(már amennyit ismerhetek) a logikáját általában mégis
képes vagyok fölfogni, a Newtonról szóló kis könyvével
(megjelentette a Móra Könyvkiadó) például nem tudok
betelni."
Vekerdi – s N. Pál József erre mutat rá
– képes arra, amire valóban csak a legnagyobb tudós-tanárok
képesek. Úgy tudja továbbadni tudását a leglaikusabb
hallgató-olvasó számára, hogy a színvonalból egy jottányit
sem enged.
Van Vekerdinek még egy tulajdonsága, amit N.
Pál József okkal-joggal sokra taksál: Vekerdi független
gondolkodó. Azt s arról ír, amit és amiről akar. N. Pál
József Vekerdijét nem érdeklik a politikai változások, nem
érdeklik a kurzuselvárások, az elmarasztalások, a
kitüntetések, nem érdekli az sem, hogy kiadják-e, amit ír
vagy sem. N. Pál József Vekerdije tudja, hogy ami érték, az
időtlenül érték, s előbb-utóbb hatni fog.
N. Pál József ideálja tehát Vekerdi
László. Az az intellektuel, aki széles látókörű,
érthetően és pontosan ír, s abszolút mértékben
függetleníti magát nemcsak a politikai divatoktól, hanem
magától a politikától is. S hihetetlenül nyitott minden
igazi értékre. Nem zavarja, kié a gondolat – ha jónak
tartja, elfogadja, s ha kell, továbbgondolja. Egy valódi
értelmiséginek ilyennek kellene lennie N. Pál szerint,
főként akkor – s ez mindenkivel megesik –, ha egyszer
belekóstolt a politikába.
N. Pál József abban is tanítványa Vekerdi
Lászlónak, hogy arról ír, ami foglalkoztatja – illetve ezen
belül azokról ír, másokat nem bántva, akik közel állnak
hozzá. Másrészt nem zavarja a "megtermelt áru"
pillanatnyi piacképtelensége. Hogy őt magát idézzem:
"korszerűtlen". Aki könyvét nemcsak végiglapozza, de el
is gondolkodik annak tartalmán, mondandóján, menthetetlenül
rádöbben, hogy ez a "korszerűtlenség" értékteremtő, s
értékmentés is egyben.
N. Pál József – ezt eddig is tudtuk róla
– jól ír. Újabb kötetét kézbe véve azt is elmondhatjuk
róla, hogy céltudatosan és okosan szerkeszt, s rendkívül
kiérlelt világképe van. (Világnézete is határozott, de ez a
világkép mögött szinte elhanyagolhatóan másodlagos.)
Kötetében közvetve-közvetlenül huszonhat szerzőről mond
hitem szerint érvényes, megfontolt véleményt. A köteten
belül álláspontja bizonyítására mintegy száz auktortól
idéz, illetve hivatkozik munkáikra. A szerzőt dicséri, hogy a
hivatkozott szerzők különböző szellemi áramlatok
képviselői – ellentétben azokkal, akikről ír, s akik a
szerkesztés Pál József-i törvényei szerint egy bokorból
valók –, vagyis nem felsorakoztat azonos gyökerű szerzőket
a maga igazsága érvényesítése érdekében, hanem valóban
körüljár egy témát, hogy így bizonyítsa a maga
igazságát.
N. Pál József szemléletének alapja – s
ennek vallásában évtizedek óta egyek vagyunk –, hogy a XX.
századi magyar irodalom megértésének egyik kulcsa nemcsak az
irodalom, hanem a történelem megbízható ismerete. Azt írja a
szerző magáról: "Sikerült a fejembe csempészni – nem
volt nehéz –, hogy ennek a népnek történelme az irodalma
nélkül nem érthető meg, sőt hogy csak ebből érthető meg
igazán. Így ez a két »diszciplína« számomra együtt
mozgott..."
Dicséretes "korszerűtlenség" ilyesmit
hirdetni a globalizáció és a specializáció korában, amikor
kultúrpolitikánk minden törekvése arra irányul, hogy a
kétszakosság helyett az egy-, jobb esetben a másfélszakosság
váljék kötelező érvényűvé. "Végre" elérkezhetünk
oda, hogy ez a két "nacionalista" diszciplína, miközben
mindkettő presztízse erőteljesen csökken, elváljék
egymástól. Ekkor következik be majd az igazi
"paradigmaváltás", s nem a "Péterekkel". N. Pál
Józsefnek – reméljük, csak az elkövetkező egy évtizedben,
hogy aztán helyreálljon a világ természetes rendje – lesz
mit ellenpontoznia a maga csonkítatlanul megmaradó
konzervativizmusával.
Jeleztem, hogy N. Pál József egyik nagy
erénye a szerkesztés, amely önmagában is értéket hordoz. A
kötet – leszámítva az Előszó helyett és az Utószó
helyett szubjektív hangvételű esszéit – hat szerkezeti
egységből áll.
Az első egység – mint ezt a cím is jelzi: Németh
Lászlóról – N. Pál Józsefnek a szemléletét
meghatározó személyiségről kialakított képét mutatja fel
az olvasónak.
A második egységben a szerző – Megtartó
szellemek – Szabó Zoltánról, Czine Mihályról,
Mészöly Miklósról, Vekerdi Lászlóról, Püski Sándorról
készített kontúros vagy egész aprólékos részletekkel
cizellált portrékat. N. Pál szemléletét tekintve
különösen érdekes a Mészöly-portré, az utószóval
együtt.
A harmadik egység – Szépirodalomról
– érdekes "egyveleg". Itt található N. Pál József
értékítélete a kortársak életművéről. A Balázs
Józsefről, Szabó Istvánról és a Sánta Ferencről
írottakra gondolok. N. Pál, folytatva a legjobb hagyományokat,
az országhatárokon túlra is tekintve idézi fel a számára
kedves holtak s élők hagyatékát, mondandóját. A határon
túliak közül Gion Nándorral, Szilágyi Domokossal foglalkozik
ebben az egységben a szerző, s az élők közül Grendel
Lajossal és Nagy Zoltán Mihállyal. A tájékok? Délvidék,
Erdély, Felvidék, Kárpátalja.
A negyedik egység a kiemelkedő tehetségű,
elkötelezett interpretátoroké: Latinovitsé és Sinkovitsé, s
persze az őket értelmezőké: Szigethy Gáboré és Ablonczy
Lászlóé.
Az ötödik egység a szerző történeti
tájékozódásának irányába mutat. ’56-ról szóló
történeti munkákat és egy verses antológiát elemez, a
műveket alapul véve, szuverén módon.
A hatodik egység, nem is olyan áttételesen,
a kádárizmussal foglalkozik. Közülük kettő recenziónak
álcázott testes esszétanulmány (az egyik Salamon Konrád
könyvéről, a másik Görömbei András
Csoóri-monográfiájáról). S ha jól tudom, a harmadik
darabbal – A kádári tudat és polgárosodás –
meg az irodalom alcíművel – még találkozunk N. Pál
József leendő munkái között, csak még az a kérdés, milyen
műfajban íródik meg az új mű.
Bár a kötet szerkesztése valóban
végiggondolt, már abból a szempontból, hogy szinte tételesen
felsorolható, hogy N. Pál etikai, történeti, esztétikai
szemléletének hol a forrásvidéke, kitől mit örökölt, s
kitől mit örökített magába, néha zavarja az olvasót
egy-egy, még nem egészen kiérlelt darab kötetbe
szerkesztése. Az viszont biztos, hogy minőségét és
fontosságát tekintve a kötet két legfontosabb része az
egységes s önmagában is zárt Németh László-fejezet,
illetve Görömbei András Csoóri Sándorról írt munkájának
elemzése.
Kétségtelen, hogy N. Pál József számára
az ősforrás Németh László. Akarva-akaratlanul úgy
válogatott írásai közül, hogy a kötet összes szereplője
Némethhez viszonyul, hozzá igazodik, vele perlekedik, ki-ki a
maga értékrendje szerint.
Magam – s engedtessék meg e sorok
írójának ennyi szubjektivitás – Németh Lászlótól
tanultam meg, hogy miként (is) lehet megérteni ’56
forradalmát és szabadságharcát. (Azt már szinte fel sem
említem, hogy az Égető Eszterből többet tudtam meg a
két háború közötti magyar társadalomban meglévő
mélyáramlatokról, mint az összes marxista professzoromtól
együttvéve egyetemi tanulmányaim alatt.)
Németh értette meg velem, s gondolom, nagyon
sokunkkal még, hogy ’56-nak nemcsak politikai vetülete van,
hanem legalább annyira fontos a társadalom forradalma, a
"vezér nélküli" forradalom története. Tőle lehetett
megtanulni, hogy miként lehet valaki elkötelezettje a
halálában életpéldát mutató, az utolsó töltényig
harcoló lány forradalmának úgy, hogy közben tartózkodva
szemléljük a tegnap még értéket pusztító, értéket
zároló neofita hangoskodókat. Hogy gyanakodva szemléljük a
világot megváltani szándékozó, de önös érdekeiket egy
pillanatra sem feledő pártokat. "Mindig bizalmatlan volt a
zsurnalizmussal szemben, az új »szabadsághősökre« is
gyanakodva nézett, különösen, hogy azok léptek fel most az
új szabadság bajnokaiként a leginkább, akik – mint írta
– »legártatlanabb írásaim megjelenését egy évtizeden át
letiltották«" – szövi N. Pál (Az életmű kegyelmi
pillanata) a sajátjaiba Németh László szavait.
Bár a gondolat kiérleltebb és árnyaltabb
kifejtése még várat magára, a szerző már e kötetben is
több helyütt jelzi: tudja ő, hogy Németh, minden más
állítás ellenére, soha nem vágyott politikai szerepre.
Németh számára a rendszeralkotó –
növényi? – művészi gondolkodói szerep volt a fontos,
hiszen tudta, hogy a szellemi organizátor "funkció"
ellátásának ez az alapvető feltétele. A politika csak
annyiban foglalkoztatta – vagy talán még annyiban sem –,
amennyiben ezt a felfogást – értékrendet, etikát – a
politika támadásai ellenében kellett megvédenie. Hogy ez
mennyire sikerült: történeti-irodalomtörténeti kérdés.
Látszólag Németh kiszorítása, hatásának eliminálása
végbement. Végbement? N. Pál kötetének – el nem készült
– névmutatója azért arra is engedhet következtetni, hogy a
"játszmának" még nincs vége.
A kötet – a mai időn is messze túlmutató
– másik fontos írása, az N. Pál-i ív záróköve
Görömbei András Csoóri-monográfiájának elemzése.
Görömbei, a kitűnő irodalomtörténész találóan igaz
könyvet írt a XX. század utolsó évtizedeinek egyik
legkiemelkedőbb személyiségéről, a Németh Lászlót és a
Németh László-i magyarságot idegsejtjeiben érző és értő
Csoóri Sándorról.
Csoóri önmagában véve is izgalmas képlet.
Esszéi, miközben magukban hordozzák a legnemesebb Németh
László-i hagyományokat, öntörvényű művek.
Ismerjük Csoóri kétségbeesett elszakadási
kísérleteit a politikától. Tudjuk, hányszor, de hányszor
próbált meg visszatérni csak és kizárólagosan a Németh
László-i írói létbe. Szerencsénkre egy Csoóri-formátumú,
Csoóri-etikájú értelmiséginek ez nem sikerülhetett,
főként Illyés halála után nem.
A XX. század első felében a feladatok még
megoszthatók voltak, még lehetett jó szívvel szerepet
választani. Csoórinak a választási lehetőség a szűkülő
és szűkölő időben már nem adatott meg. Tegyük hozzá: már
Illyésnek sem. Csoórinak tehát kényszeresen be kellett
töltenie a Németh László-i hagyományokból következő és
az Illyés Gyula-i, egyediségében is rendkívül nehéz
szerepkört is.
Csoóri menekülési kísérletei, a "félig
bevallott élet" belécsontosodott tudata, de főként eszmét
fenntartó erőfeszítései közismertek. A Csoóri-életművet
fel-fellapozva egyáltalán nem érzem túlzásnak Görömbei
András megállapítását, miszerint Csoóri a bartóki modell
újrafogalmazója, "a nemzet, de tágabban
Közép-Kelet-Európa szellemi életének organizátora".
Csoóri pályája más szempontból is fontos
tanulságokat hordoz. Ha valaki ebből a kultúrkörből
többször is nyitott, és még többször nyitni akart, az
éppen Csoóri Sándor volt. Nem ő zárt, őt akarták bezárni
– s így az értékalapú közeledést is meggátolták
különböző kultúrkörökből némelyek, a hatalom
biztatására, a hatalom örömére. Erről (is) szól ’56
utáni társadalmunk története.
Lehet-e ezen változtatni a társadalomban (!)
– ez a közel- és középtávol jövő egyik legfontosabb
kérdése. Lét- és sorskérdés!
Egy könyvismertető általában annyi
kérdést, gondolatot tartalmaz, amennyi az olvasóban az
olvasás után megfogalmazódik. N. Pál József könyve
ugyancsak gondolatgazdag. Ez az írás csak néhány gondolatra
hívhatta fel az olvasó figyelmét.
Szerény ember ez a mi
irodalomtörténészünk. Miközben érthető, hogy önmagát egy
szellemi mozgalom egyszerű katonájának tünteti fel –
elvégre mindannyian azok vagyunk –, vegyük észre, és
tudatosítsuk benne is: igen jelentékeny, kitűnő tudóst
köszöntünk e könyve kapcsán.