![]() |
Kemenes Géfin László
Hazajáró lélek
V.
A nomádok nyelve (1)
C’est la sympathie, agencer.
(Deleuze)
Stílusom? Nem több dadogásnál,
félrebeszéd anyanyelvemen – Nem szabad, hogy más legyen –
S hogy miért ne lehetne szabad? Mert csak be-beszólok a kertek
alól, nemnyelven, nemhangon – Mint valaki mondta egyszer,
törzsek lakta sivatagok vagyunk, sivatagban araszoló törzsek:
valamit felszedünk a vízmosásban, ami éppen ott van, és az
lesz a motyónk – Valódi vándorlás nincsen, nyomunkat
betemeti a számum, hófúvás; létezésünk felszíne-alapja
szürke tábla, amelyen fel-felcsillannak ezüst és arany
betűhalmazok – Magunkban is eltörlünk mindent, ami
szabályos nyelvvé tehetné a hebegést, pláne ezen a
nyelven, amelyből kiirtották az életadó mítoszt – Nem
olyan dajkamesékre gondolok, mint a Csodaszarvas meg a Csaba
királyfi, hanem az egyetlen igazira: Honfoglaló Nemzet – Ez
az, aminek a nyelv adta tudatban hűlt helye van, még annyi
jelenléte sincs, mint egy kupac szétfoszlott babaruhának – A
kísérletezést ezért is nem hagyjuk, hagyhatjuk abba,
miközben haladunk, és nem haladunk sehova – A kísérletezés
lényege az, hogy látszólag a ti nyelveteken beszélünk,
betartjuk a szabályokat, de ahol csak lehet, kibaszunk a
nyelvtanotokkal, szórendetekkel, azaz átemberiesítjük
az embertelen szólást: áthallani a szövegeken, szójátékot
gyártani, vagyis elkapni a behemót gépszerű nyelvet, amikor
nem tudja, mit csinál, kiszedni az "anya"-nyelvből egy másik
nyelvet, s hozzátenni a kimondhatatlan mítosz emberi
értelmét ("Piripócs kap új kaszárnyát, Piri ócska pulyka
szárnyát", "Vegyszert, színészt én ellek, örök
vadalmát"), töketlenkedni, belülről feszegetni az
inhumánus kényszerzubbonyt egészen addig, amíg föld és ég
újból nem találkozik – Ez persze nem kecsegtet semmiféle
hazatéréssel, mivel nincs eredet, nincs tiszta nyelv, melytől
a dadogás valamikor hajdanában-danában eltért, csak végtelen
kiterjedésű humanizálás van, nemmagyarul – A hebegés
tehát sem nem gügyögés, sem nem beszédhibások elsorvadt,
tökéletlen gagyogása, mely majd egyszer végre-valahára
belesimul a feltámadott mítosz, az otthon dialektusába,
beérkezik, megnyugszik, kitisztul – Ez a szólás kívül
marad, mert helytelen – A szerelem, illetve a szeretés azért
megmarad, mint azt már láthattad úrnő és nomád együttes,
esetleges és mégis elhatározott-közös szerepjátékában –
Mert bár úgy van kitalálva, de éppen ezért valódi, s
valódivá azáltal vált, mert kitalálta egy úrnő és egy
nomád – Nem ezen a nyelven, csak erre a nyelvre átfordítva,
mely úgy hat, mint mozgássérült onogur vagy berber bicegése
a forró homokon – Persze a valódi nem létezik, csak olykor
feldereng, mint valami kihagyás, valami apokrif – Ez nem
jelent valami reményvesztettséget, ellenkezőleg, pontosan
annyi remény van számunkra, mint amennyi Petőfinek volt abban
a bizonyos kukoricásban, meg amennyi utána megmaradt Szendrey
Júliának
...meghalni is csak ott lehet, ahol élni lenne
érdemes.
(Szilágyi István)
Hát nem valami épületes ez a
kanyargós sztori, igaz-e? – kérdezte K . [gépirat a Gonzo
Archívumban, 2001. január 12., eredetileg a Denver Post megbízásából],
amint ott ültünk a groningeni Nieuwe Bleekerstraaton Tante
Truus kellemes, a Larimer Street vagy a Third Avenue ír jellegű
bárjait idéző csapszékében (kroeg in Dutch),
kőhajításnyira a Rezidenciától. A pulton előttünk már a
negyedik (ötödik?) buggyanásig töltött kupica Bokma,
mellette kísérőnek a pohár habos Grolsch. Én csak
bólintottam, s hagytam, K. hadd mondja a magáét, elvégre
azért voltam ott, hogy jegyezzek, mint egy tőrőlmetszett
újdondász. Egyszóval nem épületes, vitte tovább, s
lényegében a minden alatt húzódó-fortyogó-olykorkitörő
szarréteg sem nagyon szívódott fel sehova, mert tudvalevő,
még a legjobb pöcegödröt is időnként ki kell merni,
újabban szivattyúzni, lásd Mándli bácsi lajtos kocsiját
még gyerekkorában Cellben, a kimeretlen budi lassan megtelik, s
a karimára ülő, dolgát végzendő úr/hölgy seggét éri;
ezt nem szabad megvárni. Hát nála is már majd kifolyt a szar,
úgyhogy miután Jolanta elunta a szagot, múlt novemberben még
bjúdapesti pszichiáterhez is hajlandó volt elzarándokolni egy
kis Mándlibácsi-kúrára, melynek eredményei, úgymond, nem
éppen egetrengetőek, mert a kimert szar helyére mindig új
szar áramlik, mivel a forrás kiapadhatatlan, ugyanis saját
különbejáratú pöcegödrébe nem felülről, hanem szinte a
talajból szivárog a szar, azaz egy hasadékon át, melynek neve
"korai nyugdíj". "Mivel uraságod minden hidat felégetett
maga mögött", szóla szózattal a "kezelés" harmadik
napján dr. G. M., "most aztán lépni kell, méghozzá sine
mora", s K. is vele zengte volt uniszónóban, hogy
igen-igen-igen, lépni, sőt ugrani kell; de kérdés, mit és
hova. Saját bevallása szerint a halott is beszart, mert miután
majdnem kimúlt az októberi tüdőgyulladásban, a Jolanta
iránti hatalmas szerelem úgyszintén egy kicsit kimúlt benne,
to be perfectly honest. Nincs életem, nincs munkám, nincs
jövőm, mondta, s már emelte is a kupicát, amire fogtam én is
az enyémet, kocc, és zsupsz! egy hajtásra garat mögött az
aranyszínű jenever. A szexezés még mindig szép és jó,
Jesus H. Christ, if I haven’t heard it a hundred fucking times
already, de nem tagadja, egyre inkább kéne neki valami más,
akár egy futó nemkaland valami nieuwstadi kirakatos
szépséggel [a Nieuwstad Groningen legnépszerűbb piroslámpás
utcája]. Ami szintén nem volt eddig, de a múlt
november–decemberi "hazai" látogatás alatt háromszor is
megtörtént, az a Claudiára-fantáziálás hihetetlen
élvezete. Most vasárnap is, amikor – "kivételesen" –
Jolantával két álló napig nem volt nemi együttlét, fent, a
szobájában először mindenféle helyzetekkel hergelte magát,
de semmi sem izgatta fel; ám amikor Claudiára gondolt ott,
Sándor városmajori foteljében, a lenge ruhában, hamvas
hónalját, vállait, lábujjait villogtatva, azonnal elindult
benne az inger, úgyhogy míg a fantáziában Claudia lábujjait
nyalta, s keze épp csak hozzáért a bugyija széléhez, már
"elrobbant". Na de vissza a szarmeréshez, javasoltam, s most
én rendeltem egy újabb kört. Helyes, mondta K., Pesten
például a Hajós utcában [az Opera melletti sétálóutcán]
bérelni egy kis lakást... Igen, de mennyi időt töltene ott?
Fizetne egyévi lakbért, s ott lenne cirka négy hónapot? Mert
akkor mi a fasznak jött el Kanadából, nemdebár? Aztán meg
honnét keríti elő a pénzt, amikor még két hónap, s
megszűnik a munkanélküli-segély, ami a Rijksuniversiteittől
a helyettesítés után jár neki, s akkor vissza a bagatell
nyugdíjhoz? Plusz hogyan tudna megint egy ingázó életet nem
megszokni, ahogy a múltbelit sem szokta meg, hanem új
körülmények között kialakítani? Mennyire fontos a húga, JJ
meg ZT közvetlen közelében lenni? A "magyar környezet"?
Igaz, itt "csak" Jolanta van, senki, de senki más (Tánczos
[?] kedves ember, de csak pletykázni szeret), és hát mit
tagadja, legutóbb minden nyomorúság ellenére jól érezte
magát Budapesten, főleg húgával és JJ-vel. (Viszont azzal a
bizonyos ZT-vel, ahogy K. szavaiból kivettem, mindig van valami
feszültség, mintha mindkettőjüknek vigyázni kellene, nehogy
egy véletlen odakottyantással elrontsák a hangulatot, netán a
barátságot. S általánosságban véve is kérdéses, lehet-e
hosszú távon építeni az ő állítólagos "hazai"
barátaira, amikor a rendszerváltozás után politikai
véleménykülönbségek, tehát semmiségek miatt évtizedes
barátságok mentek szarrá. Miért tennének éppen ővele
különbséget? Állhatatlan, szeszélyes alak mindkettő, talán
alig várják, hogy valami csekélységet kihasználva
megsértődjenek, és örökre leszarják.) De még a legjobb
körülmények között is, volna-e ott élet? S ha
találna is egy kocsmát, akármit, mivel az igazi kávéházak
már kihaltak, ahol lassan törzstaggá válna, csak azért, hogy
aztán hónapokra megint eltűnjön, mert hát itt is
"él"?... És Montreal... B. barátjával itt most az az egy
hét sok szempontból kiábrándító volt számára, nehéz az
e-mail-kontaktust újra áttenni személyivé, pláne, amikor
alig lehettek kettesben. S "baromian dühítő" B. maga
által soha be nem ismert egocentrizmusa, nárcizmusa, örök
elégedetlensége. Claudia is nyomasztja, pedig nem szerelmes
belé, isten ments, csak kísérti a mulasztás, hogy a tavalyi
háromnapos együttlét alatt Sándor lakásában semmilyen
"igazi" szexuális közeledést nem mert-akart
megreszkírozni. Marad a plátói szenvedély, "mint a Thomas
Manné". Ez meg honnét, vetettem közbe. Azért, mert a tavaly
októberi tüdőgyulladás nagy hozadéka Th. M.
újrafelfedezése volt, amikor a betegágyban párhuzamosan négy
nyelven olvasta A varázshegyet. Mi marad más? Az írás,
amit újévkor, teljesen váratlanul, ismét elkezdett? Nem, nem
csak az, mondtam én. Marad Jolanta, aki már úgy benned van,
hogy nincs az a műtét, amivel el lehetne távolítani belőled.
K. maga elé meredt, majd énrám, könnyek szöktek a szemébe,
és többször bólintott, amitől kissé megbillent a
bárszéken. Igen, mondta rekedten, de a szerelmet illetően
azért mégis Lucretiusnak van igaza. Kapd be, válaszoltam neki,
legyen a tied az utolsó szó, de K. ezt már nem hallotta meg,
mert szokás szerint rátört a pisilési inger, s elcsörtetett
a férfivécébe.
Miután visszatért, fizettünk,
kitámolyogtunk a kocsmából, s nem túl érzékeny búcsút
vettünk egymástól. Én útnak eredtem az egyetemi guest house
felé, ahol Jolanta foglalt számomra szállást, de útközben
meggondoltam magam, és az egyik sarkon elkanyarodtam a Belváros
felé. Ha már itt vagyok, mondtam magamban, megnézem azokat a
kirakati szépségeket a Nieuwstadon, ha másért nem, csak hogy
összemérjem az itteniek minőségét Amszterdam meg Hága
kéjhölgyeiével. You never know, that’s my motto. S meglehet,
ez volt első és utolsó utam a kies Groningen városába, mert
valahogy érzem, interjúsorozatom K.-val a végéhez közeledik.
Tessék, itt van, kár volt
remegni-félni – mondta dr. Zsolt, és átnyújtott egy Kaiser
szupermarketből való nejlonzacskót. A zacskó nehéz volt.
Belenéztem, legfelül ott volt a Vagy-vagy,
celofánpapírba csomagolva.
– Nocsak – mondtam kellemesen meglepődve
–, nemcsak egy ép Kierkegaard, hanem még utaláska a kedves
Karinthyra is, csak úgy ráadásként, hirtelen a háttérből.
Kivettem a könyvet, s alig akartam hinni a
szememnek, amikor megláttam az alatta lévő dobozt, mely nem
mást rejtett magában, mint egy üveg – literes üveg –
whiskyt: THE GLENLIVET, guaranteed 12 years old, EStd GEORGE
& J. G. SMITH LTD 1824, Banffshire, Scotland, az egyik
legelegánsabb, leggyümölcsösebb zamatú Speyside
malátanedűt. Dr. Zsolt nem engedte, hogy meghatódjam, kivette
kezemből az üveget, letekerte a nyakáról az alumínium
védőgyűrűt, kipukkantotta a dugót, a bárból leemelt két
kristálypoharat, s biztos kézzel mindkét pohárba egy jó
ujjnyi italt töltött.
– Ezt arra a csábítóra és naplójára –
mondta kicsit ünnepélyesen. – Megérdemeltem a múltkori
leckét, illetve leckéztetést.
Koccintottunk. Ittunk egy kortyot. Dr. Zsolt
rágyújtott.
– Mert valóban nem lehet komolyan
meghányni-vetni a hernyó problémáját, ha nem ismerjük ezt a
páratlan, noha perverz és gyilkos könyvet, amely persze egyben
önkínzás is. Ugyanakkor igazat mondtál legutóbb, mert
Johannesre sok mindent lehet mondani, de hogy hernyó lenne, azt
nem.
– Lassan a testtel – feleltem. – A
csábító naplóján kívül ott van az úgynevezett igazi
napló is, amelyben olykor elég fura dolgokat olvashatunk.
– Leemeltem a kék-fehér kötésű könyvek sorozatából az
egyik legvastagabbikat, a könyvjelzőnek berakott papírszeletek
egyikénél felütöttem. – A jegyzetek némelyike egyenesen
Reginéhez szól, mint például ez is – és kapásból
fordítani kezdtem. – "Az igaz, hogy kegyetlen voltam [amikor
szakítottam veled]... s hogy te leírhatatlan szenvedésen
mentél keresztül, megértem; hiszem, sőt tudom, hogy én
szenvedtem a legtöbbet – annál is inkább kész vagyok
bocsánatot kérni, abban az esetben, ha te úgy tartanád, ha te
a legbensődben nem látnál mást kapcsolatunkban, mint az én
becstelenségemet, azt, hogy én egy aljas gazfickó vagyok, aki
puszta önzésből felbontott egy szent jegyességet, aki egy
csak szeretetre méltó fiatal lányt oly kegyetlenül
elárult" stb. stb. Ezek a sorok, meg a többiek is, melyekben
hálát ad Reginének, hogy kegyetlenségének tárgya lehetett,
s részben azáltal megmaradhatott az a szabad egyéniség, hiin
Enkelte, mely a házasságkötésnek óhatatlanul áldozatul
esett volna, már az önkeze vágta sebek kínjában
vájkáló-kéjelgő protohernyó machinációit
juttathatják eszünkbe!
– Igen – mondta dr. Zsolt –, de azzal az
eléggé nem hangsúlyozható eltéréssel, hogy SK-nak valóban
van/volt lelkiismerete, mert ezekkel a rémes intrikákkal már
csak saját magát gyötri, s nem Reginét. Ilyesmi egy
hernyónak meg sem fordulna a fejében, mivel, mint már
korábban említettem, neki leghőbb vágya, hogy bent
maradhasson a lány szívében, marni-harapdálni azt a kapcsolat
befejezte után is. És hát hadd tegyem hozzá a korábbiakból,
a hernyó kivétel nélkül nős vagy valami nőhöz
kötött ember, míg SK élete végéig megmaradt agglegénynek.
De most már tényleg hagyjuk a kibaszott hernyót és
természetét, s térjünk vissza eredeti témánkhoz, a
tönkretett nőhöz. Meglepő igazságot fejt ki a csábító
kommentátora akkor, amikor különbséget tesz az ún.
"szerencsétlen" lányok s a hernyó megrontotta áldozatok
között. Az előbbiek egészségesen kerültek ki valami nagy
csalódással végződő viszonyból, akik legalább – itt dr.
Zsolt visszavette a Vagy-vagyot, s kis lapozás után
felolvasta a keresett passzust – "gyűlöletben vagy
megbocsátásban fellélegezhettek". Az utóbbiak ezzel szemben
"semmiféle változáson nem mentek keresztül... és mégis
megváltoztak... Életük nem tört derékba, nem ment tönkre,
hanem önmagukba hajolt, elvesztek mások számára, és hiába
próbálták megtalálni önmagukat."
Dr. Zsolt becsukta a könyvet. Újra töltött
a whiskyből.
– Ez a gonosztett igazi következménye.
Vagyis minden későbbi baj forrása pontosan az, hogy a lány
elvesztette önmagát, mert lelkében továbbra is rág a titkos
méreg foga, anélkül hogy ő maga tudna róla; s a világ is
csak azt látja, hogy itt van egy szép vagy netán gyönyörű
nő, csak éppen nincs mit vele kezdeni. Hiába vívja ki a
férfiak bámulatát, egy idő után kiderül, hogy nem igazán
nőies; mintha mindig megjátszaná magát, ügyelne minden
lépésére, s mégis olyan kicsit bumfordi, ügyetlen, kamaszos
– nem bakfisos, mert bájtalan – módon mindent elront, miként
ő maga is meg, illetve el van rontva. Amikor valamit
mélyrehatóan meg kellene gondolnia, elhamarkodja; amikor meg
rögtön, ösztönösen kellene határoznia, akkor tétova lesz,
bizonytalan, a végtelenségig húzza-halasztja a döntést.
Ittunk, mindketten elgondolkodtunk. Kis idő
elmúltával ő folytatta.
– Elmondok egy történetet, nem a magam
praxisából, mert az gyónási titok, sőt nem is valamelyik
kollégámtól származik, hanem egy házibuliban mellém
vetődött negyven körüli férfitól, aki nemcsak a szesztől
lett közlékeny, hanem attól is, hogy megtudta, mi a szakmám.
A lányba már nem volt szerelmes, bár abban a pillanatban, hogy
ezt bevallotta, azonnal megrázta a fejét, nem a faszt nem, azt
mondja, olyan szerelmes vagyok, mint egy állat, nincs egy perc
nyugtom, mert noha százszor is szakítottam vele, illetve
akartam szakítani, ő mindig visszaédesget, képzelje el, ő
jön utánam, ő, a huszonhárom évével, és hogy hogyan néz
ki, hát kérem, képzelje maga elé a Marozsán Erikát, és
szorozza be százzal. A lány tizenhét éves volt, amikor
beléje ette magát a hernyó, ez a férfi szava volt, azóta
használom én is. – Dr. Zsolt megint töltött mindkettőnk
poharába, s megint rágyújtott. – Ne izgulj, rövidre fogom.
A hernyó a lány gimnáziumi osztályfőnöke volt, nálam is
idősebb, akihez a lány különórákra járt, s aki az első
évben egy ujjal sem nyúlt hozzá, csak elkezdtek órák után
is találkozni, hangversenyre járni, a ligetben sétálni. A
hernyó csak nagy ritkán hozta szóba házasságát,
nyaralásait az odaadó, bár végletesen féltékeny és
domináns feleséggel, felnőtt fiát, akivel elég konfliktusos
kapcsolata volt. Kiábrándultság, rezignáció áradt belőle;
Platónról fecsegett sokat, az igazi szerelemről, amely ugyan
mélységesen érzéki, de sosem megy el a testiség
bevonásáig, amelyet ő nem ismerhet meg, mert elveszett ember,
vége az életének. A lány nem volt szűz, mert lefeküdt
egyszer egy idegen fiúval valami Adria-parti nyaralás alatt, de
a futó kaland semmi nyomot nem hagyott benne, s érzelmileg
semmiféle tapasztalattal nem rendelkezett. A lényeg az, hogy a
hernyó lassú, de biztos szorítása hatására hatalmas vihar
kerekedett benne, meg kell mentenem őt, vette a fejébe, hiszen
titokban biztosan szeret, csak fél kimondani, engem kímél,
értem áldozza fel magát, meg ehhez hasonlók. Nem kíván
engem a tanár úr, szegezte a kérdést kétségbeesetten a
hernyónak, nem vágyik utánam? Az csak szomorúan ingatta
fejét. Nem, én valami megfoghatatlanra, elérhetetlenre
vágyom, s ebben a vágyódásban maga csak egy eszköz lenne,
odáig pedig nem fogom magát lealacsonyítani. Nem alacsonyít
le, vesztette el a fejét a lány, hiszen érzem, hogy akar, hogy
én kellek magának. Neked! A Hármashatár-hegy valami
eldugott részén kószáltak, a lány térdre vetette magát a
hernyó előtt... Nem kell részleteznem, mi következett.
Elkezdődött köztük egy szexuális kapcsolat, amelyben a lány
volt a kezdeményező, de szinte minden alkalommal át kellett
törni a hernyó védősáncain, húzódozásán, méghozzá
mindig valami újdonsággal, amelyet a hernyó előbb halványan
körvonalazott, majd "hagyta", hogy a lány részletesen
kidolgozza és véghezvigye. A lány lett tehát saját szemében
is a csábító, elkezdte mardosni az önvád, hogy ő
"csupán" a saját szerelme jogán eltávolítja a hernyót
feleségétől, családjától, önmagától, életformájától,
hiszen egészen az övé úgysem lehet, sőt, egyetértett a
hernyóval, amikor az folyton panaszkodott még a
legfantasztikusabb nemi őrületek után is, hogy tulajdonképpen
neki már rég otthon volna a helye, merthogy a felesége meg a
rengeteg kijavítatlan dolgozat... Néhány héttel az
érettségi előtt maga a lány szüntette be a találkozásokat,
hiszen feldúlt testi-lelki állapota közepette alig tanult, s
annál inkább készülnie kellett. Sikerrel letette a
vizsgákat, s amikor a szokásos módon jelt adott a hernyónak,
hogy itt és itt várja valamelyik megszokott helyen, az a
légyotton nem jelent meg, s amikor ez kétszer-háromszor
megismétlődött, s ő kétségbeesetten kérdőre vonta, a
hernyó "szétroncsolt idegzetére" hivatkozva kitért minden
további találkozás elől, noha most már "tudja", hogy
csak a lányt szereti, de nem bírja tovább, satöbbi. A lány,
mondanom sem kell, először kedélybeteg lett, mert végre
rájött, mire ment ki a kegyetlen játék, és csak sírt, és
leveleket írogatott a hernyónak, majdnem abban a tónusban,
azzal a ritka ékesszólással, mint Cordélia a csábítónak.
– Dr. Zsolt megint kezébe vette a Vagy-vagyot. –
Igen, például ilyesmiket, "csábítóm, megcsalóm,
ellenségem, gyilkosom, boldogtalanságom forrása, örömöm
sírja, szerencsétlenségem szakadéka", meg hogy "Te
voltál a gazdag ember, én voltam a szegény, csak szerelmem
volt az enyém. Elvetted, és magad boldogítottad vele; amikor a
gyönyör intett feléd, azt a keveset is feláldoztad, amim
volt, a sajátodéból semmit sem tudtál feláldozni." – A
"gyönyör intésének" ebben az esetben még az a keserűen
ironikus mellékértelme is megvan, hogy hamarosan a lány
fülébe jutott, a hernyó már korábban kikezdett egy másik
osztálytársával, de azt a lányt keményebb fából
faraghatták, mint őt, mert az szexuális zaklatás vádjával
feljelentette hernyónkat az igazgatónál.
Dr. Zsolt kiitta maradék whiskyjét. – Na
szóval a pasi ebbe a lányba van beleesve most már több
mint két éve, és hát hiába tett meg akármit, hiába vált
el a lány miatt tizenöt éves házasság után, nincs béke,
nincs jövő, ott tekereg a lányban a hernyó, és a kapcsolatuk
is csak csavarodik, kunkorog, reménytelenül és
eltéphetetlenül.
– Azért nem gondolod, hogy a hernyó is
szenved? – kérdeztem, s whisky helyett egy kis ásványvizet
töltöttem magamnak.
Dr. Zsolt felállt, indulni készült. – A
hernyó per definitionem nem képes szenvedni. Csak azok
szenvednek, akikbe beleette magát. Talán egyetlen erénye van,
az, hogy a csábítóval ellentétben ő nem keresztény, hanem
valami atavisztikus római maradvány: hideg, önző, bátor,
mert az emberekkel mer és tud játszani. És most hadd mondjak
én egy irodalmi referenciát: gondolj Aeneasra, arra a
kíméletlen öncsonkításra, ahogy ő eltávolítja magából
Dido szerelmét, csak azért, mert neki a háztűz isteneit egy
új hazába kell átültetnie. Azt meg nyugodtan figyelmen
kívül hagyhatjuk, hogy Vergilius buzi volt-e, vagy hogy
látensen talán minden hernyó az.
Lecke: A gyapjaslepke-invázió
a természet válasza Lendvai Ildikóra mint természetellenes
tüneményre (illusio contra naturam), ezért szükséges
bevezetni a mind hatékonyabb tápanyagvizsgálatot és
ellenálló képességet az egész agráriumban, ugyanakkor a
vegyszerhasználat csökkentése csakis a kártevőszint
fokozottabb ellenőrzésével párhuzamosan vihető végbe,
mégpedig annak mikroszintű átvizsgálása révén. Van eset,
amikor az adott növény (tejeskukorica, csabagyöngye) nem
igényli a magas aromaértéket, de azokon a területeken, ahol a
hozamnövelés kulcsfontosságú (brazil pirospaprikapor,
marokkói zöldpaprika, kínai csirke, szlovák tej), ott
csökkenteni kell nemcsak a kontrollt, hanem a termékek
fogyasztói árát is, ugyanakkor nem szabad meghátrálni a
felvásárlási költségek növelése elől. A piac szondázása
az ilyen s hasonló helyzetekben mellőzendő, mert mindennél
célirányosabb a multinacionális partnerek kívánalmaira való
odafigyelés és igényeik maradéktalan kielégítése. Mint azt
dr. Kóbor János, a Vállalkozók és Gyáriparosok Országos
Szövetségének Vas megyei elnöke hangsúlyozta, "a magyar
vállalkozók úgy álltak a startvonalra, hogy a
tarisznyájukban több volt a nehezék, mint az uniós
versenytársakéban". Egy szlovák vállalat jelenleg 8
százalékkal kevesebb gyapjaslepkét vagy perui
paradicsombogarat tud termelni, tette hozzá. Ez azonban nem
jelenti azt, hogy a magyar gazdaság kirobbanóan sikeres lenne,
jóllehet a multinacionális cégek behozzák azokat az adatokat
a HP és Apple gyártmányú számítógépekbe betáplálható
mikrocsipekben, amik elviselhetővé teszik hazánk gazdasági
helyzetét. A celldömölki tejüzemben például, a több száz
milliós beruházás eredményeként, vagy annak ellenére,
hamarosan megkezdődik a sajtgyártás, méghozzá egy "saját,
speciális sajt" előállítása, valamint tervbe van véve egy
"világszintű" étcsokoládé kiszerelése is. Mint Tanács
Tivadar ügyvezető igazgató elmondta, addig azonban tovább
értékesítik partnercégeik termékeit (Hershey, Cadbury,
Lindt, Suchard, Parmalat-Gerbaud, Tibi). A fő baj az, hogy
hiába zajlik Magyarország exportjának 70 százaléka Vas
megyében, pontosabban Celldömölk és Tokorcs határában,
mégis jelenleg a tiszántúli dűlőutakat foltozzák, s a
hortobágyi hídra állítanak tizedik lyukat. Pedig
használhatatlan úthálózat mellett nem lehet a gazdaságot
fejleszteni, és akkor ne csodálkozzunk, hogy tetszés szerint
áramlik be a külföldi gyapjaslepke, a Chateau Gruaud-Larose
1961 s Ecuadorból a Simón Bolivár márkájú
cserkészkolbász.
Nem, nem és nem! – vágta belém
Kemenes, midőn battyogtunk le a Bajza utcán az Andrássy út
felé jó Alexa Károly írószövetségi ünneplése után
[2005. június 15-én]. Azonnal tudtam, mire céloz, mert
honnét, honnét nem, a kínai követségnél majdnem belénk
ütközött Durbincs. Így hát hiába jött a tiltó szó, ott
álltunk egymás előtt, csak annyit sugalltam vissza, hogy majd
megpróbálom leszerelni.
– Sziasztok, urak – mondta Durbincs,
szokása ellenére kedveszegetten, bár látásunkra mintha egy
kicsit visszatért volna belé az élet. Az is meglepő volt,
hogy most valóban hajléktalannak tűnt: koszos póló meg
pamutgatya volt rajta, az aránylag jó tornacipő helyett
elnyűtt szandál, kezében nem a Fedél Nélkül-t szorongatta,
hanem egy félig tömött bevásárlótáskát. Sejtvén, honnan
jövünk, elvigyorodott. – A numeró tizennnyolc alól? Ott,
ahol szenvedni jó? Ott, ahol súg az a négy faló? – Kemenes
megenyhült: ez a szegény fasz még Vitézünket is betéve
tudja? – Na és a neofasiszták mit szolgáltak fel italnemű
gyanánt? – Sági bort – feleltem, amire láthatólag
Durbincs szájában összefutott a nyál. – Csak kevés volt
– tettem hozzá –, mert kétszer annyi nyilasbérenc gyűlt
össze, mint amenynyire a rendezőség számított.
Durbincs bólintott, majd kérdően nézett
ránk. A táskába nyúlt, s kezdett előráncigálni egy
műanyag palackot. Leintettem.
– Hagyd azt most a francba – mondtam
Kemenes helyett is –, a Deák már bezárt, de ha van
időd-kedved, megihatunk valami rendeset itt a sarkon, bár az
sem a régi.
– Idő mindig van, s most már van egy kis
kedv is – felelte Durbincs. – És jobb, ha tőlem tudják az
urak: sehol semmi sem a régi.
Beültünk a kerthelyiségbe, s nem írom ide,
mennyiért hozott ki egy üveg Gere Attila-féle villányi
portugiesert a savanyú képű pincér, aki ráadásul
gyanakvóan fürkészte Durbincsot, de szólni azért nem mert.
Durbincs, enyhén remegő kézzel, emelte
poharát: – Erőt-egészséget, főleg a holnapi nap
elviseléséhez! – Egy hajtása kiitta a kétdecis poharat, s
kérdezés nélkül azonnal töltött magának.
– Mi is emlékezünk – válaszoltam, s
éppen csak belenyaltam az aránylag tűrhető lőrébe –,
tizenhat évvel ezelőtt volt, s valaki mondott egy beszédet.
– Durbincs egyre komorabban nézett poharába, ezért
könnyíteni akartam a hangulaton. – Na de mi újság
Rózsival, Böskével?
– Nincs Rózsi, nincs Böske – mondta, s
megint felhajtotta a pohár bort. Azonnal fejébe szállt az
ital. – Igen, volt akkor egy beszéd, de azóta másfajta nép
és raj ül a négy faló partján. És hadd esedezzem
miljom pardonokért, uraságod hiába emlékszik, nem volt
ott. Nem volt ott azon a napon sem, aminek emlékére
elhangzott az a tizenhat év előtti beszéd. Nem volt ott egy
évvel korábban sem, 1957 nyarán, a Ligetben, egy padon. –
Durbincs a maradék bort is kitöltötte magának, megitta, s nem
törődvén a pincérrel, hogy odanéz-e vagy sem, kivette a
műanyag flakont a táskájából, s miután lecsavarta a
kupakot, alaposan meghúzta. Kemenes szótlanul tűrte a
provokációt.
Durbincs összehúzott szemmel nézett maga
elé. – Hiába mondja Kant, hogy a metafizika alapvető
tévedése abban áll, hogy az epifenomént úgy kezeli, mint egy
másik jelenséget, egy másik létezőt, egy másik életet, a
muteromnak nem volt egyebe, mint egy szatyra, amellyel odaállt
reggel ötkor a Vágóhíd hátsó bejáratához, és megvárta,
amíg kijön a Gerencsér Totya bácsi, és beledob egy marék
frissen főtt bőnyét vagy pacalt. Én is ott álltam mellette,
éppen elmúltam hat, azaz hatesztendős. És ez is csak azért
jutott ki nekünk, mert a fater is ott dolgozott, pontosabban ott
dolgozott egykor, egészen 1956. október 25-ig, amikor is
lefeküdt, és másnap az istennek sem ment be a munkahelyére,
még pontosabban fekve maradt, na nem a kék paplanos
ágyban, hanem egyre kihűlőbb állapotban, a Parlament
előtt. Azon a nyáron lettünk első ízben, a ti szavatokkal
szólva, hajléktalanok, meta- helyett patafizikusok, egyetlen
rokon sem fogadott be bennünket, a Ligetben aludtunk, jártunk a
Vágóhídra, de akkor a muter még nem kéregetett. Csak amikor
már képtelen volt járni, és nem volt teljesen eszénél, nem
tudom, talán korai Alzheimerje volt a huszonnyolc évével,
akkor ült be a November 7-e tér és a Körút sarkánál egy
kapualjba koldulni, persze szart sem kapott, nem alamizsnát, én
hajkurásztam a kukákat, például az Éjjel-nappal közért
mögött, s kerestem meg a mindennapi moslékot.
Amikor Durbincs ismét a flakon után nyúlt,
rászóltam. – Ne haragudj, de ne blamáljuk itt magunkat, még
előbb-utóbb kitör a balhé. – Annak ellenére, hogy éreztem
Kemenes rosszallását, most megint mivel traktál bennünket ez
a szerencsétlen, megkérdeztem: – Rendeljek inkább még
valamit, és hagyd máskorra azt a tokaji nektárt? – Durbincs
bólintott, de valójában nem figyelt oda, az üres borospoharat
forgatta kezében, egészen addig, amíg meg nem érkezett
mindkettőnk elé a fél deci unicum. Nem ivott, csak megfogta a
jégbe hűtött pohár talpát, s azt is tovább forgatgatta.
– És tudod, ez mind alma a fa alatt, csak
azért bassza valamelyest megkopott csőrömet, amikor arról az
ötvenhetes nyárról olyasmit olvasok egyik szentté avatott
klasszikusunkban, hogy – s akkor megint belenyúlt a táskába,
ahonnét előhúzott egy szó szerint fedél nélküli könyvet
– hogy alig hiszek a szememnek. Tessék idehallgatni:
Egyszóval, jóllehet töprengve, de a szabadságtól mámorosan mentem lefelé a lépcsőn Szeredy nyomában. Például attól a szabadságtól voltam mélységesen, szinte ittasan elégedett, hogy a két lépcső közül azt választhattuk, amelyik jólesett. Én ezen a nyáron már éppen huszonhét éve, hogy szabadságon voltam, vagyis elég régóta, de nem untam meg, és nem fásultam bele, s az utcán járva-kelve még mindig a boldogság finom, titkos láza bujtogatott, hogy nézhetem a kirakatokat, felülhetek a villamosra, ha tetszik, cigarettára gyújthatok, száz meg száz lehetőség közt szabadon választhatok, esetleg órákon át, míg lassan alkonyodik a város fölött, és kezdenek kigyulladni a lámpák. Talán a szabadság sem helyénvaló kifejezés itt, mert többről van szó. Kötetlenségről, tehermentességről. Az érzékelés szabadságáról, hogy birtokba vehesse a világot. Ehhez nem elég annyi, hogy ne tartsanak számon, és ne tartsanak semmilyen módon rabságban, hanem még a lelkünk legtitkosabb szerkezetét is meg kell őrizni hozzá sértetlenül.
Durbincs lassan, akadozó nyelvvel olvasta
fel a szöveget, majd a végére érve ránk emelte homályos
tekintetét. – Teccenek érteni, mitől vagyok úgy kiakadva a
holnapi nap előestéjén? Vagy én vagyok teljesen hülye vagy
bebaszva, vagy mindkettő? Az, hogy a mi Bébénk a Lukács
fürdőben anno domini 1957 a tökgolyója heréjéig érzi a
boldogságot, a szabadságnál több kötetlenséget,
tehermentességet, hát én nem tudom, az igazi tényállást
véve alapul, mondjuk a mutert meg magamat a Ligetben mint
össznemzeti szimbólumot, ez az egész valahogy elképesztően
bunkó vagy cinikus, talán még trágárabb, mint a rá egy
évre megtörtént kivégzéssorozat. Mert ismeretes, az utóbbit
mindenkori történelmünk legszégyenletesebb hóhérklikkje, a
Quislingnél quislingebb Kádár-bűnszövetkezet hajtotta
végre, az előbb elrebegett sorok pedig irodalmunk egyik
liliomos hercege tollából percegtek alá a hófehér papirosra,
s lehettek fölöttébb alkalmasak nyomdafestékre abban a másik
felhőtlenül ragyogó 1959-es esztendőben.
Kemenes felemelte kezét. – Az úr nem
hajlandó feltételezni, hogy az "elrebegett sorokból"
nemcsak árad, hanem szinte kiált az irónia?
Durbincs lehajtotta az unicumot. – Igen,
persze, elismerem, hogy ott még beleolvasható valami bugyuta
allegória, amikor arról zeng, hogy megvan a választási
szabadsága két lépcső között, miközben tudvalevő, hogy az
ország gúzsba van kötve, folynak a letartóztatások,
internálások, akasztások, és semmiféle valódi szabadságnak
még csak az árnyéka sem létezik. De amikor azt mekegi a
faszi, hogy ő már éppen huszonhét éve szabadságon van, akkor
kondul a tantusz, és baszódik szét az irónia, mivel kiderül,
őkelme a szabadságot katonai értelemben használja, vagyis
hogy megvan még valahol a francban, a múltban az a bizonyos
körlet, csak neki onnét örök érvényű kimenője van, s
attól veri seggét örömében a kiégett pázsithoz. S ez
bűnrossz, érted, baszdki, infantilis, silány, pocsék, nem
csoda, hogy hősünket mindenki Bébének, értsd: bébinek
hívja. Medve Gábor kedvenc szavával, az egész ügy bagatell.
S ha már Medvénél tartunk, aki a legkevésbé bagatell figura
az egész körmölvényben, nem szúrt szemet az úrnak, uraknak,
hogy Gábor azzal az ajánlással küld el Bébinek egy
kéziratcsomót, hogy "Csinálj vele, amit akarsz, édes
öregem! Isten veled"? Isten veled??? Honnét jöve a
palackposta? Netán a sittről, vagy ami még valószínűbb, a
siralomházból, mivelhogy Medve Gábor már nem volt az élők
sorában, amikor esmég dúlt az a boldog nyár Budapesten?
Bébikénk erről is eminensen hallgat, mint mindenről, ami
valódi fontossággal bírhat. Okés, el van kapva az
öncenzúrára is érvényes logikofilozopteri aranyszabály,
hogy ugyebár amiről nem beszélhetünk, arról hallgatni kell.
De amiről ilyenkor beszélni lehet, könyörgök, az nem lehet
több vagy más, mint piszlicsáré és irreleváns gubancok
sorozata? A bébit mozgató bábos kintornája, értsd: az egész
ún. regény olyan, mint a saját maga fúrta útvesztőből soha
ki nem keveredő önbecsapó intrikus kapkodása, miként az
írva vagyon: hiába rókalyukán a sok kijárat, amikor azt
hinné, látja a napvilágot, ismét csak bejáratot talál. Sed
miserentis Dei? Hagyjuk, Ibolyka, hagyjuk, kösz mindenért,
ezer bocs, szar napom van, rohanok, még lekésem az Occident
Expresszt...
Budapest, 2005. június
16–július 9.