![]() |
Bogdán László
Brácsa
a fal mellett
Ott ültek egymással szemben, az őrnagy
és ő, a meghitten sárga lámpafényben, közöttük párolgott
a nagyapjától örökölt teásfindzsában a tea, mert közben
teát is készített. Belélegezték az earl grey
semmivel össze nem téveszthető illatát, kíváncsian, kissé
ijedten nézték egymást, a férfi újra rágyújtott, nem szív
ez túl sokat? – ötlött fel benne a kérdés, de azonnal el
is hessegtette, végül is mi köze hozzá. És figyelte a
levegőben úszó füstkarikákat. Számításai szerint Emil
már bármelyik pillanatban megérkezhet, már-már hallani
vélte a fékező kocsi kerekeinek jellegzetes, súrlódó zaját
is a kövezeten, a kapu nyikorgását, Emil lépteinek
csikorgását is az udvaron, de hamar kiderült, csupán
érzékei játszottak vele. Férje megmagyarázhatatlan módon
késett; távozása óta órák telhettek el; mindez kínos volt,
és ő eléggé el nem ítélhető módon akkor kezdett
komolyabban gyanakodni, hogy mindez talán mégsem véletlen,
hogy valakik jól meghatározott céllal rendezték meg ezt az
egészet, hogy lépre csalják őt, de már nem volt
megállás...
Az őrnagyot láthatólag egyáltalán nem
zavarta Emil késése. Cigarettával a kezében nézte őt, és
talányosan kérdezte meg: "és arról miért nem beszél, hogy
milyennek találta Münchent, a szép Bajorországot a harmincas
évek elején?" – s ő félig hunyt szemmel ugorva fejest
történeteibe, megpróbálta felidézni németországi
vakációinak semmivel össze nem hasonlítható hangulatait.
Ivott egy korty teát. Az állomásról, kezdte, ha nem téved,
már beszélt, lenyűgözte a hatalmas csarnok, a zajok, a
szagok, a siető emberek, az állami soványság, a
megállíthatatlannak tűnő nyüzsgés. Ez volt az utolsó
békeév, Hitler még nem jutott hatalomra, a weimari demokrácia
feltűnés nélkül, csendben haldokolt, de már mindenütt a
bajuszos, sunyi tekintetű politikus képével lehetett
találkozni, s ahogy nagynénje és pezsgővel kereskedő férje
mondogatták, Hitler hatalomra kerülése már csupán idő
kérdése. Anna és Günther nem voltak nácik, nem is
rokonszenveztek a harcias vezérrel, akinek ugató hangja
láthatólag idegesítette őket. Günther egyértelműen, némi
gúnnyal "pojácának" nevezte, "demagóg szószátyár
komédiásnak", s családi körben csak úgy emlegette
megvetően, hogy "a bécsi szobafestő", de érdekes módon
észlelte népszerűségének csöppet sem elhanyagolható,
erőteljes növekedését is, és már nem zárta ki, hogy
végül is Germánia örök szégyenére demokratikus
választásokon kerüljön majd hatalomra, s a kancellári
székbe beülve az első intézkedése lesz, hogy eltörölje az
ország demokratikus törvényeit, s bevezesse a diktatúrát. Ő
nézte a bajuszos arcot a plakáton; Chaplinre hasonlított, a
nagy nevettető bája nélkül, és nem értette, hogy hogyan
válthat ki ez az alapjában véve jellegtelen személy ilyen
óriási érdeklődést. Meg is kérdezte. Anna bámult rá, és
nevetni kezdett, megsimogatva a fejét, Günther viszont nem
nevetett. Hirtelen olyan lett az arca, mintha citromba harapott
volna; hát ez az, kislány, mondta, és csokoládéval
kínálta, nem volt képes megérteni, hogy ő nem szereti a
csokoládét, zsebében mindég volt egy-két tábla, ő
elfogadta ugyan a svájci csokoládékat, de nem ette meg,
odacsempészte nagynénjének, és Anna a téren, a Frauenkirche
előtt osztotta szét a koldusok között, s ő, mielőtt
bementek volna a hűvös nagytemplomba, mindég visszanézett az
ajtóból. A válla fölül látta, hogy a rongyokba bugyolált
gyermekek hogyan tépik ki egymás kezéből a csokoládét, és
hogyan gyúrják a szájukba akár a fél táblát is, csak hogy
ne tudják elvenni a rájuk rohanó többiek. Ezeknek Günther
és Svájc minden csokoládéja is kevés lett volna, fintorgott,
és szembefordult az oltárképpel, amelyről a Madonna
talányosan nézett vissza rá, s a kisded mintha egyetértően
bólintott volna, de lehet, csak a szeme káprázott.
A svájci csokoládé papírján, amelyekkel
mindég tele volt Günther zsebe, tehenek merengtek ábrándozva
egy réten, fölöttük ott fehérlettek a mesehegyek. Sokszor
álmodott is ezekkel a tehenekkel: leszálltak a
csokoládépapírokról, és körülfogták őt a szobában,
nyakukat nyújtogatva, s ő ma sem tudja megmagyarázni, miért,
de örökké görcsösen kezdett nevetni, s az őrült
hahotázás közben is érezte, tulajdonképpen sírni kellene,
noha nem tudta megmondani pontosan, miért. Oka persze lehetett
volna rá, nem is egy. Akkoriban ugyan már kezdett megnyugodni,
nem ismétlődtek monoton rendszerességgel rémálmai sem, egyre
kevesebbet álmodott a vonattal is, a robbantgatásokkal, annál
többször tűnt fel viszont álmában az édesapja. Most, amikor
megpróbálja felidézni ezeket az álmokat, sokkal öregebben,
mint az emlékeiben-álmaiban élő apja, valószerűtlennek
tűnik ama tény, hogy ez a mosolygó, karcsú, fiatal férfi az
apja.
Rendszeresen ismétlődő álmában ő a
teniszpályán állott, szívéhez szorítva Tommyját. Mellette
Bertalan ült, és eszelős érdeklődéssel követte a fehér
labda szeszélyes és kiszámíthatatlan röppályáját, néha
felmordult, s amikor először vonított fel idegességében, s
apja kiszólt, hogy nyugtasd meg, kicsi Irám, feltűnt a
teniszpálya bejáratánál édesanyja is, fiatalon, sugárzóan,
fehér ruhában, feje fölött rózsaszínű napernyővel.
Azonnal észrevette őket, és integetni kezdett, hívta
magához, de ő hiába indult feléje, nyomában az izgalmában
nyüszítő Bertalannal, egyre távolodott, már-már akkora
volt, mint a fehér labda, zsugorodott, egyre zsugorodott, aztán
el is tűnt, hol volt, hol nem volt, s ő visszafordult, hogy
szóljon édesapjának. De a teniszpálya is semmivé esett,
Bertalan is szertefoszlott a levegőben, csak nyakörve maradt a
helyén, vibráló kérdőjelként, de aztán elhibbant ez is,
mint a szálló porszemek a versben. S ahogy ijedten forgott
körbe, anyját, apját, Bertalant, a teniszpályát keresve,
hirtelen észrevette a svájci csokoládépapírokról lelépő
mulya teheneket; ott bőgtek, égnek emelt fejjel, a teniszpálya
helyén ásító mezőn, s mögöttük koldusgyerekek verekedtek
az ezüstpapírba csomagolt csokikért. Aztán belépett a
hirtelen megmagyarázhatatlan módon előtte felmagasodó templom
kapuján; a hűvösség megnyugtatta kissé, a Szűzanya
tekintete is, amint intett feléje, s karjában a kisded
biztatóan bólintott. Mindez egyáltalán nem tűnt
szokatlannak, álmában sem – ellenkezőleg. Naponta eljártak
Annával ebbe a rideg, méltóságteljes, hatalmas templomba, az
imádkozók mormogása – mintha méhkaptárak surrogtak volna
– egyenesen megnyugtatónak tetszett, csak az volt a furcsa,
hogy álmában teljesen üres volt a nagytemplom, s nem lehetett
tudni, kiktől származik az egyhangú mormogás. Ebben
kétségtelenül már volt-lehetett valami ijesztő is. Körbefordult,
nagynénje is eltűnt mellőle, megmagyarázhatatlan módon; Tommyt
szívéhez szorítva, remegve rohant végig a hűvös
templomcsarnokon, megállott a Madonnával szemben, nézte a
Szűzanyát és a karjában pihegő kisdedet, majd térdre hullva
kezdett imádkozni, segíts rajtunk, Boldogasszony anyánk
– kérte csengő hangon, s hangja visszhangzott az üres
templomban, de amire felébredt, dobogó szívvel, izzadtan,
remegve, már nem emlékezett arra, hogy miért is
fohászkodott Szűz Máriához. Csak valami meghatározhatatlan,
borongó és mélabús áhítat maradt benne, és a félelem,
hiszen nem tudta megmagyarázni, hova is tűntek mellőle a
többiek. Először a szülei. És Bertalan. Azután Anna...
Amikor elmesélte álmát, nagynénje résztvevően nézett rá,
valamit mondott németül Günthernek, aki elkomorodva
bólintott. Másnap elmentek a pszichológushoz. Ő akkor már
meglehetősen folyékonyan beszélt németül, de az itteni
nyelvjárás új volt a számára, és amikor az öreg, hajlott
hátú, teljesen kopasz doktor bácsi rájött erre, tört
magyarsággal kérdezte meg, hogy Erdély melyik részéből
jött. És amikor megtudta, hogy Kolozsvárról, elmosolyodott.
Ő is erdélyi, magyarázta, Nagyszebenből indult, először
Bécsben működött, majd Münchenbe került, mert... De nem
fejezte be a mondatot, félrehajtott fejjel, kíváncsian nézett
rá – az iránt érdeklődött, hogy rémálmai milyen
rendszerességgel ismétlődnek, és gondterhelt arccal
jegyezgetni kezdett a noteszébe. El kellett mesélnie mindkét
álmát, a vonatost is, az eltűnésest is, amely
mindég a müncheni nagytemplomban ér véget, s ő térdre
hullva imádkozik Szűz Máriához és a karján lévő
kisdedhez, de hogy mire is kéri őket, már nem
emlékezik, mert amikor felriad, s ijedten néz szét maga
körül, az ágyában fekszik, s tekintete kis majma, Tommy
résztvevő gombszemeivel találkozik. Hát csodálkozik a doktor
bácsi, hogy immár semmit nem ért az egészből, és egyre
jobban fél? Nem, egyáltalán nem, mondja lágyan az öregember,
s elmosolyodik. Írhatnék nyugtatókat is, legyintett
nagyvonalúan és hanyagul, de inkább azt tanácsolom,
sportoljon rendszeresen. Olyan keveset tudunk, de egy bizonyos, a
testmozgás, a tiszta levegő sokat segíthet. Úszni tud? Tudok
– bólintott ő lelkesen, és így vitte el aggódó nagynénje
másnap az uszodába. Legalább te is úszni fogsz, szívem,
vigyorgott Günther, rád fér a rendszeres testmozgás. Ő ezt
akkor nem értette, ha belegondol, a nagynénje akkor még nem
volt negyvenéves, ragyogóan nézett ki, egy deka felesleg nem
volt rajta, és mégis elpirult, amikor férje a rendszeres
testmozgás hiányát emlegette életében. Álltak egymás
mellett az uszoda kövein, fehér dresszben, Anna teste
megfeszült, és sikerült fejessel vetődött a vízbe, ő
azonnal követte. Egymás mellett tempóztak, s akkor érezte
először, hogy semmi nem végleges, és azt is, hogy talán
semmi nincsen még veszve, még jóra, de legalábbis jobbra
lehet fordítani mindent, s amikor este nagyapja aggodalmaskodva
hívta fel, elmesélte neki, hogy úszni járnak Annával, s hogy
a kedve egyre javul. Hál’ istennek, dörmögött az
öregember, de vigyázzon magára, már számolják a heteket Máriskóval,
aki a tervezettnél hamarabb jött meg Lövétéről, a heteket,
melyeket még tőlük távol tölt Németországban, és várják
haza. Egyébként, mondta az öreg krákogva, Doina is üdvözli,
a szomszéd kislány, s a román ügyvéd szakácsnéja azt
üzeni, jegyezgesse fel csak szépen és szorgalmatosan az
álmait, majd ha világutazóként hazatér, sorra megfejtik
őket.
Nevettek.
Szíve könnyű lett, úgy érezte, talán még
sincsen veszve minden.
Akkor éjjel semmit sem álmodott, nyugodtan
aludt reggelig, és a napsugarak ébresztették.
Akkor reggel vitte el Günther először
őket a teniszpályára is, és tanítgatni kezdte édesapja
kedves sportjának fortélyaira. Nagynénje is akkor határozta
el, hogy ő is eljár, talán neki sem tesz rosszat a rendszeres
testmozgás. Talán elmulasztja a spleent, morgott a bajusza
alatt Günther. A mélakórt!... Anna nem válaszolt, de
megszervezte az első közös, hétvégi kirándulásukat.
Akkor volt először a bajor erdőkben.
Előző este koncertre mentek Güntherrel. A
zongorista – magas, karcsú, szőke fiatalember – Mozart
szerenádjaiból adott elő óriási sikerrel, és a végén
Schumann Waldszenenjét is eljátszta, fergeteges
üdvrivalgás közepette. Anna nem volt velük, ahogy mondták, szeánszra
ment, ő ezt akkor nem értette, félt megkérdezni, csak
később derült ki, hogy asztalt táncoltatnak, és szellemeket
idéznek egy Münchenben élő öreg olasz hercegnővel. Akkor
hallotta először a csodálatos Erdei képeket,
lenyűgözte, megbabonázta, nem hagyta nyugodni, izgatta ez a
zene, és a koncert után, már a vendéglőben, vacsora előtt
kérdezgetni kezdte a figyelmes Günthert Schumannról és az Erdei
képekről. Zenebolond nagybátyja kortyolt pezsgőjéből,
és összehúzott szemmel, figyelmesen, kissé el is csodálkozva
meredt rá, aztán mesélni kezdte a mélakóros Schumann, a
legnagyobb német romantikus zeneszerző bizarr, szomorú és
fölemelő eseményekben bővelkedő életét, s este, miközben
nagynénje a szellemek jövendöléseiről mesélt, egy könyvet
is adott neki. A zeneszerző tevékenységéről, műveiről
szólt ez a könyv. Olvasgassa, ha már ennyire érdekli, s a
következő heti házi koncertjükön – mert Günther néhány
barátjával hetente egyszer, saját kedvtelésére zenélt is, a
brácsa már rögtön feltűnt neki, ahogy házukba lépett,
szomorúan és karcsún magasodott a sarokban, méltóságteljes
formája szinte vonzotta a tekintetet – Schumann Carnevaléját
is előadták, az ő és nagynénje osztatlan örömére és
gyönyörűségére. Mozdulatlanul és elbűvölve ült, szólni
sem tudott, a barátokat is meglepte ez az áhítatos figyelem,
lopva figyelték, s el-elkapták a tekintetüket, mintha
szégyellnék kíváncsiságuk. Fantasztikus – nyögte a
végén, és önfeledten tapsolni kezdett. Günther ezután
mutatta be, nevetve, erdélyi kishúgát a barátainak.
Belezúgott Schumannba – jegyezte meg, de nem nevetett. Abban a
korban van, mosolygott a kövér gyógyszerész, aztán zenéltek
tovább, eljátszták a Gyermekjátékokat is, ő pedig
éjszaka dobogó szívvel olvasta Schumann biográfiáját, és a
különös könyvből kibomló varázslatos világ már-már új
életre kelt benne. Mintegy belépett a könyvbe és a
zeneszerző életébe, ő volt a Dávid-szövetség titokzatos,
rejtélyes hölgytagja, mindég fekete dominóban jelent meg az
összejöveteleken, és elmerülten, áhítattal hallgatta Floresztán
kirohanásait, a filiszteusok életvitelének forrongó
bírálatát, az álmodozó, kedves és szomorú Euzébiuszt,
akit mindég virágos rétekre ragadott el nyughatatlan
képzelete, s a bölcs és harmóniát árasztó, választékosan
beszélő Raró mestert, akit mindannyian tiszteltek
mértéktartó és kiegyensúlyozottságra törekvő, derűs
kedélye miatt; hallgatta Felix Meritis ábrándozásait, Chiara
mélabús énekét, és boldog volt, hogy közöttük lehet.
Aztán az ajtóban mindég megjelent piros-kék trikójában,
kifestve Arlekinó is, álarcosbálba invitálta a díszes
társaságot, és a néma Schumann a zongorához ülve,
önfeledten kezdte játszani a Kinderszenen elragadó
darabjait, és előtte megjelent kolozsvári szobája, és tudta,
bármelyik pillanatban beléphet Doina is, de akkor megint
megszólalt az álmodozó Euzébiusz. Áhítatos arccal a zöldbe
invitálta a társaságot, a természet szent, örök,
dicsőséges templomába, és Arlekinó magára maradt vele;
figyelmesen nézett rá, feléje nyúlt, mintha meg akarta volna
simogatni kigyúlt arcát, de csak a dominót vette le, finoman,
őt alig érintve, álomszerű mozdulatokkal, és résztvevően
jegyezte meg, ne várd a barátnődet, kislány, most nem jöhet,
de szeretettel gondol reád. Aztán szertefoszlott a halk szavú
bohóc, s az ő kezéből is kiesett a Schumann életéről,
működéséről, műveiről és ideáiról szóló könyv, és
könnyek ömlöttek végig az arcán. Tudta, Doina már soha
többé nem jöhet, mert Doina meghalt.
"De ez nyilván később, nem az első
müncheni vakációja idején történt, igaz?" – szólt
közbe az őrnagy, és ő megadóan bólintott. Hát persze hogy
nem, ez már jóval Doina halála után lehetett, amikor már
állandóan Hitler ugató hangját hallották a rádióból, s
végtelen gyújtogató beszédei hozták lázba Németországot.
Rá is delejes hatással volt az a hang. Persze, persze, ez
később volt, de hát ezek a bajor hetek és hónapok, ezek a
tündöklő harmincas évekbeli nyarak is úgy, olyan önfeledten
és olyan szétválaszthatatlanul csúsznak egymásra, mint
fotográfiák az előhívó vizében. Igen, ekkor már a Schumann
jegyében töltött időszakban, amikor kinyílt előtte a
világ, és képzelete elragadta, már Rolf is megjelent az
életében. Az a fiú, aki talán a legjobban ragaszkodott hozzá
a világon, az előtt a férfi előtt, aki most, mint mondotta, a
román börtönök sanyarú viszonyaival ismerkedik!...
"Igen – mondotta az őrnagy. – Nem lehet
könnyű neki, de ha tényleg szereti magát, drága Irén, nem
adja fel, ki fogja bírni, és hazajön..."
Rolffal, ha jól emlékszik, a berlini olimpia
évében ismerkedett össze az uszodában... Akkor már
rendszeresen járt el úszni, hol nagynénje társaságában, hol
egyedül, ha elfoglaltságai miatt Anna nem jöhetett, de
teniszezni is rendszeresen teniszezett. Eljárt nagybátyjával
koncertekre is, amíg nagynénje a felcsigázott olasz
hercegnővel szellemeket idézgetett; Napóleon kísértete
például félreérthetetlenül tudatta velük, hogy Hitlernek
még nyolc esztendeje van hátra! Sok, jegyezte meg vidoran Günther,
és ajkához emelte a kávéscsészét. Nagyon sok... Nem is
sejtette szegény, hogy neki még annyi sincs, hogy ő még
szívből utált Führere előtt fog átalmenni a másvilágra.
Mindenesetre müncheni hetei egyre
változatosabban teltek, egyre jobban megtanult németül,
beiratkozott a városi könyvtárba is, és minden Schumann-nal
kapcsolatos könyvet kikölcsönzött. Szenvedélyesen kezdte
érdekelni a mélakóros múlt századi romantikus zeneszerző
hősi élete. A variáció nagymestere egyik levelében
szárnyalva és nagyralátóan vetette papírra, hogy "...engem
akkor minden gondolata megihlet – csak épp hogy nekem zenében
kell mindezt elmondanom".
Rolf napokig figyelte, áhítatosan függesztve
rá nagy, fekete szemét. Először az volt az érzése,
összetéveszti valakivel, azután zavarni kezdte a néma
imádás, és félni kezdett. Nem mert odanézni, de a szőke,
sovány fiú rajongó tekintetét állandóan magán érezte;
bőre viszketni kezdett, s bár állandóan megfogadta, hogy még
véletlenül sem fordul feléje, mégis állandóan
oda-odanézett, képtelen volt kíváncsiságát visszafojtani,
újra meg újra, akaratlanul is az őt alázatosan figyelő fiú
felé fordult. S amikor tekintetük egy-egy villanásnyira
összekapcsolódott, úgy érezte, ismeretlen világ tárul ki
előtte, labirintusban tévelyeg, mégis állandóan
oda-odanézett. A végén már a fiú kapta el a tekintetét, s
elvörösödve ugrott a vízbe.
Így játszottak egymás képzeletével, amíg
ő a harmadik vagy negyedik nap meg nem unta ez egészet, és oda
nem ment hozzá, megkérdezni, miért nézi olyan
kitartóan, mit akar tőle?!
A fiú elvörösödött, de nem válaszolt.
Idegesen fordult el, s felugorva elég sikerületlen hasassal
vetette agársovány testét az uszoda vizébe, de ő nem
tágított, gyors fejessel követte. Jobban úszott nála, hamar
szembefordult vele, s "biciklizve" kérdezte meg, alá-alábukva
a vízbe, hogy miért nézel? ismersz valahonnan?... Nem,
nem ismerlek, prüszkölt a fiú, de hiába igyekezett
szégyenlősen elúszni, ő kitartóan követte. Ismersz
valahonnan? – kérdezte később, amikor fürdőlepedőikbe
burkolózva már egymás mellett feküdtek a napozóágyaikon,
és kánonban vacogtak. Hirtelen felhősödött el az ég, és
támadt fel a szél.
Nem, nem ismerlek, dadogta a fiú, de hát te
is tudod, érzed, kell tudnod, kell érezned... és
elkeseredetten hunyta le a szemét, természetellenesen sápadt
arcán nagy, vörös foltok ütköztek ki, reszketett, de még
mindég nem mert a szemébe nézni, pedig ő kétszer is
végigsimított a kezén, el-elkapta arcáról a tekintetét,
majd hirtelen hozzáhajolt, megpuszilta az arcát, és erőt
merítve e bizonyára sokszor elképzelt csókból, felállott,
meghajolt, és halkan bemutatkozott. Rolf vagyok, mondta, és te?
Én Irén. – Iréne, te görög vagy? – ámult el a fiú. –
Nem, nem vagyok görög, magyar vagyok, erdélyi. – Transzilvánia,
Drakula földje? – mosolyodott el Rolf. – A földje igen, és
Drakula – nevetett ő – a vérszívó gróf, az éjszaka
rettegett ura, a sötétség fejedelme, de gondolom, nem azért
nézel olyan kitartóan napok óta, hogy a vámpírkirályról fecserésszünk?!
Nem, nem – hadarta Rolf, és újra elkapta a
tekintetét az acáról. Látta, ismét beijedt, legszívesebben
elfutna, ezért újra a keze után nyúlt. A fiú odaengedte a
kezét, remegett, zavara nyugtalanító volt, főként azért,
mert nem értette. – De akkor miért figyeltél? Miért
néztél olyan eszelősen? Miért követtél napok óta? Mit
akarsz tőlem?
Rolf elkapta a kezét, idegességében újra
dadogni kezdett. – Szeretlek – mondta váratlanul, és újra
halottfehér lett az arca. Mészfehér, jézusfehér, mint Doináé
a ravatalon. – Szeretlek – ismételte meg, s hirtelen
odahajolva hozzá, futó csókot lehelt az arcára. Majd
megfordult, és bukdácsolva rohant el az erősödő szélben.
Utána napokig nem jött az uszodába.
Ő nem tudta mire vélni a dolgot; ha szereti,
tette fel magának a kérdést százszor is, miért marad távol?
Elképzelte, hogy az erdőben, kedvenc tisztásán mezítelenre
vetkőzve ellejti előtte Salome táncát; azt is elképzelte,
hogy odaadja magát neki, ekkora rajongás ajándékot érdemel.
De azután szégyenlősen megborzongott, nyugtalanította Rolf
hiánya, egyre többet gondolt rá az esti összejöveteleken, a
Dávid-társaság képzeletében pergő purparléin már napok
óta ott hallgatott a fiú is, a mélabús Euzébiusz mellett, s
áhítattal figyelte a csodálatosan éneklő Chiarát és az
élet értelméről meditáló Raró mestert. De nem szólalt
meg, s még Arlekinó gonoszkodó tréfáin sem nevetett.
Áhítatosan ült a többiek között, és hallgatott. S szemét,
akárcsak napokkal ezelőtt az uszodában, figyelmesen függesztette
rá. Egy kutya hűségével és rajongásával nézte őt, s ez a
többieknek is feltűnt. A fiatalember, nevetett Felix Meritis,
szereti Irénét, a mi görög-magyar barátnőnket!... És te?
– fordult váratlanul feléje –, te milyen érzéseket
táplálsz a szívedben?!
Váratlanul zavarba jött, érezte, hogy
lángol az arca, dadogni kezdett, szívverése felgyorsult, de
ekkor, hihetetlen erőfeszítéssel, remegve szakította ki
magát képzelete örvényeiből, és kezébe véve Tommyt,
hűséges majmát, gondterhelten kérdezte: Rolfnak hívják, és
szeret, mit szólsz hozzá? De a kis majom nem szólt semmit,
csak fekete szeme csillogott, talán vidámabban is, mint
máskor; láthatólag kedvére volt a dolog, nem tett
ellenvetést...
Ő káprázó szemmel nyúlt el ágyán a
szemsértő lámpafényben, s egyre önmagát és Rolfot látta
az erdei tisztáson, amint egymással szemben állva vetkőznek,
először a blúzát veti le, a fiú az ingét, szeme mellei
láttán kerekre tágul, halálos sápadtság önti el, aztán
szoknyájából is kibújik, s a remegő Rolf is kilép
nadrágjából; egy mozdulattal szabadul meg utolsó
ruhadarabjától, Rolf is követi példáját. Egymásra néznek,
a fiú, ez a sovány görög isten reszketve áll, s ő nem tudja
levenni szemét megmerevedő testrészéről, aztán feléje
lép. Átöleli, de egyéb még képzeletében sem történik,
mert nagy erőfeszítésekkel hessegeti el a látomást, s
elszántan nyúl a padlóra lecsúszó könyv után. Kinyitja,
és megint újult erővel olvasni kezdi Schumann rejtelmes
élettörténetét, de Rolf arca, sovány, meztelen alakja,
előremeredő dárdája, kutyaszeme állandóan feltűnik a sorok
között. Áhítatosan-remegve öleli őt, a hasán érzi
lüktető hímtagját, megfogva kezét óvatosan vezeti combjai
közé. Nem, mondja a fiú, én ezt nem akarom, de már nincs
megállás, a szerelem forró szele ragadja el őket; Rolf ott
várakozik rá a Schumann-könyv indázó mondatainak zegzugos
átjáróiban, de ő hiába igyekszik utolérni, már nem tudja,
csak a hangját hallja egyre, szeretlek, Iréne, szeretlek, Iréne,
azután ez a dadogó hang is távolodik, és egyedül állingál
az erdei tisztáson, s csak egy mókus figyelő tekintetével
találkozik, Rolf ismételten eltűnik, szertefoszlik, semmivé
esik, hogy újra meg újra megképződjön előtte agársovány
alakja.
Másnap, feladva tartózkodását, odamegy az
öreg úszómesterhez, és Rolf felől érdeklődik.
Nem tudom, néz rá gondterhelten az
öregember, bizonyára beteg, igen. Csakis ez lehet, hiszen
máskor mindég itt van, mindennap, nem hiányzik soha, nincsen
olyan nagy tehetsége az úszáshoz; megjósolhatom, bajnok
biztosan nem lesz belőle, de igen kitartó. Különben miért
keresi a kisasszony?...
Beszélni szeretne vele, von vállat, s érzi,
hogy elvörösödik. De az öregember kedvesen jegyzi meg: ha
meglátom, szólok neki.
Még elmúlik néhány szeszélyes és lázas
nap, egyre többet gondol Rolfra, nem tudja elhessegtetni árva
kutyaszemét – a fiú végleg bevonul a filiszteusokkal darab
idő óta még lázasabban hadakozó Dávid-szövetség tagjai
közé, s az összejöveteleiken együttérzően hallgatja a
merész, szenvedélyes Floresztán áradozásait, borongó
álmodozásait egy szebb és jobb világról. Igen, mindannyiunkat
végtelen vándorutakra hívja Floresztán, a messzeségbe,
idegen tájak és emberek, arabeszkek és várkastélyok,
mecsetek, tengerek, sivatagok felé, a kék virágok rejtélyes
erdeje felé, a fénybe és a mámorba, mert itt, csakis itt
találhatjuk meg önmagunkat, magyarázza zengő hangján, itt
és csakis itt békülhetünk meg önmagunkkal. Az úton, hiszen
már a nagy Cervantes is megjósolta volt, hogy az út mindég
jobb, mint a fogadók, régi mesékből integetnek felénk
barátaink, menni kell, menni, menni!... Aki megáll, az
elveszett, aki lemarad, az halott ember...
Háború lesz, mondja komoran Günther a
reggelinél, lágy tojását kanalazva, s Anna sóhajt, azért
talán mégsem, de az lesz, erősködik a férje, és izgalmában
feldönti a teáscsészét, s ő a terjedő, szeszélyes
arabeszkekre emlékeztető foltjait figyeli az abroszon, s
hirtelen ott találja magát a foltok között, egy ösvényen.
Süt a nap, dermesztő fénybe vonva a tájat, távolabb ott komorlik
a teásfindzsa, ez a magas és rémisztő hegycsúcs, s ő érzi,
ha törik, ha szakad, el kell érnie addig a csúcsig, mert Rolf
a többiekkel együtt ottan vár rá, s szinte hallani véli a
szenvedélyesen daloló és a szerelem mindent elpusztító
hatalmáról éneklő Chiarát. S hiába jelennek meg
körülötte az abrosz végtelen mezején a német tankok, Germánia
dicsőségéért szállva harcba, és hiába masíroznak a Führer
csizmás, fekete ruhás elitalakulatai, tudja, őt már az
esetlegesen mégiscsak megkezdődő háború sem tántoríthatja
el, neki igenis el kell érnie a teásfindzsa-hegyet, hiszen egy
tisztáson, a titokzatos forrás mellett, amelyben ott zubog-bugyborog-fortyog
az élet vize, ott vár rá Rolf, kutyaszemét alázatosan
rászegezve kezdi mondani a titokzatos verset, amelyet Günther
rongyossá olvasott, öreg Schumann-könyvében talált. Egy
elsárguló lapon, nehezen olvasható kézírással tündökölt;
szerencsére a szerző fel volt tüntetve, germán
precizitással, ami természetesen nagybátyját is jellemezte,
hiszen ő, csakis ő írhatta le távolodó diákkorában ezt a
szöveget. Rögtön elment a városi könyvtárba, hogy
kikölcsönözze Rilke néhány kötetét, de csak hosszú,
tétova, már-már reménytelennek tűnő keresés után találta
meg az Einsamkeit című verset.
Igen, ezeket a tébolyító sorokat kezdte
mondani Rolf a forrás mellett, s minden sorral ledobta egy
ruhadarabját. Amíg ott nem állt előtte meztelenül, mint egy
sovány görög isten.
Az őrnagy arca váratlanul felragyogott, és
mondani kezdte a sorokat, átszellemülten s dadogva, mint aki
nem tehet mást:
Die Einsamkeit ist wie ein Regen.
Sie steigt vom Meer den Abenden entgegen;
von Ebenen, die fern sind und entlegen,
geht sie zum Himmel, der sie immer hat.
A szakasz utolsó talányos sorát, elfulladva
a konyaktól vagy az érzelmek rohamától, már együtt
mondták, és tekintetük összekapcsolódott:
Und erst vom Himmel fällt sie auf die Stadt.
Kipirulva hallgattak el, kerülve egymás
tekintetét.
Ez a vers mindég nyugtalanította őt, s mikor
1961-ben (amikor János még raboskodott) végre magyarul is
megjelentek Rainer Maria Rilke versei, megvásárolta a
kétkötetes gyűjteményt, és idegesen kereste a Magány című
verset, amelyet ráadásul egy híres magyar költőnő
fordított, aki – nyomozott is utána – Isten kifogyhatatlan
kegyelméből majdnem egyidős volt vele.
A magány olyan, mint a zápor.
Az alkonyattal kél az óceánból;
a síkságról, mit titkon tart a távol,
az égre tér, amely övé, övé.
S az égből hull a városok fölé.*
Sokáig hallgattak akkor, a férfi gondosan
újratöltötte a poharakat, ittak, majd elmesélte furcsa
találkozását Rolffal, aki az uszodából eltűnt ugyan, de
rejtélyes módon tudomást szerezve távozásáról, virággal,
vörös rózsával a kezében jelent meg az állomáson. Odament
hozzájuk, elnézést kért nagynénjétől s a meghökkent Günthertől,
és remegve nyújtotta át a rózsaszálat, s átadott egy bőrbe
kötött, vaskos füzetet is, amelybe, mondotta dadogva,
mindent leírt, s amire ő megszólalhatott volna,
megfordult, és szinte futva tűnt el a forgatagban.
Hát ez ki volt? – nézett rá kíváncsian
Anna. Günther nem szólt, de hosszan nézett a tömegben siető,
de még jól követhető Rolf után, s megcsóválta a fejét.
Már a vonaton elkezdte olvasni, szinte
lázasan az izgalomtól és a kíváncsiságtól, Rolf
feljegyzéseit; künn lassú, szeptemberi eső permetezett,
mintha Rilke csodálatos versének nyugtalanító látomása kelt
volna életre, az az örök és elállíthatatlan zápor. "Ma
megláttam őt – kezdődött a napló –, s úgy éreztem,
azóta ismerem, amióta megszülettem, pedig bizonyosan ma
láttam először. Ő is magányos, mint én, egyedül van, s
nagyon szomorú. Vajon mi bánthatja?..." Ő megborzongott,
hiszen most láthatta először önmagát egy másik ember
szemével, aki ráadásul nem is titkolta, hogy rajong érte, s
ez furcsa volt, vonzotta és taszította egyszerre...
Anna – aki vele utazott Kolozsvárra –
hökkenten kérdezte: de hát ki ez a fiú?, mire ő elpirosodva
válaszolt: egy uszodai hódolója. Majd utánanézek, jegyezte
meg tűnődve nagynénje, s újra elmerült az ölében tartott Márai-regényben.
(Válás Budán, olvashatta ő a címlapról, amikor
nagynénje kiment a toalettre...)
"És nem kérdezett semmit?" – kérdezte
érdeklődve az őrnagy, és megcsóválta a fejét.
Ő tagadóan rázta a fejét. Nagynénje –
noha minden valószínűség szerint kíváncsi lehetett arra,
hogy ki lehet szeretett unokahúga titokzatos rajongója,
és arra is, hogy miket írhat a naplójában róla –
visszafojtotta kíváncsiságát, és tüntetően olvasta a Márai-regényt.
Günthert is mindég idegesítette Anna vélt zárkózottsága,
hidegsége, de ő direkt ezért kezdte egyre jobban
megszeretni nagynénjét. Nem szólt bele soha az életébe, nem
igyekezett soha semmiben befolyásolni őt, nem is kérdezett és
nem is tanácsolt soha semmit, csak akkor, ha kikérte a
véleményét. Tiszteletben tartotta az ő köreit, és ez több
volt, mint tapintat. Figyelmesség volt, s egyúttal a másik
ember szuverenitásának, autonómiájának tisztelete is. A
szeretet.
Ezért azután egyre többet beszélgettek, őt
Anna tartózkodó, mégis szeretetteljes figyelme bűvölte el, s
feleslegesen sokszor gyerekes részleteket is elárult
önmagáról azon a szeptember eleji utazáson, azonban a
szemerkélő esőt figyelve a vonatablakból úgy érezte,
mégiscsak tartozik annyival nagynénjének, hogy Rolfról
beszéljen neki.
Ketten ültek a fülkében, s ez a tény
nagymértékben megkönnyítette a vallomást. Anna letette a Márai-könyvet,
és figyelmesen nézett rá. Azt mondta, szeret? – fintorgott,
és nem is beszélgettek, mert miután elárulta, félelmét
legyőzve végre, hogy szeret, messzire elkerült, az uszodába
se jött emiatt?! Érdekes, romantikus, bűbájos. Anna nevetett,
de melegen, egyáltalán nem sértőn, s tétován simított
végig a haján. S ő, ő érez-e valamit? Kíváncsiságot
inkább, füllentette, és sóhajtott. És nyilván mélységes
sajnálatot is, hiszen ez a szegény pára a naplójában
is arról ömleng, hogy mennyire szereti őt, a tartását, a
tartózkodó természetét és a kecses mozgását, mert –
írja! – úgy mozog mindég, mint egy gazella, de nem, nem, inkább
mint egy leopárd.
Most gazella vagy leopárd? – nézett rá
nagynénjére, és hirtelen nevették el magukat, boldogan,
felszabadultan – és, folytatta ő könnyeit törülgetve,
javasolta azt is, hogy levelezzenek, és a címét is megadta.
Hogy hívják? – komolyodott el hirtelen
nagynénje, és ő némán nyújtotta feléje a bőrbe kötött
füzetet, amelynek első oldalán ott állott a fiú neve. S a
nagynénje arca hirtelen komorult el. Csak nem a tábornok fia?
– dermedt meg, s még Budapestről – kiszálltak néhány
napra, megszakítva utazásukat – felhívta távbeszélőn Günthert,
hogy érdeklődjön, s hamar kiderült, nagybátyja már este
telefonozott, hogy hódolója tényleg egy harcias, nagyszájú,
fényes karrier előtt álló SS-tábornok legkisebb fia.
Ez a tény, hangsúlyozta Anna, egészen más
megvilágításba helyezi az egészet. A Rózsadombon sétáltak,
a visszasütő nap eszméletlen fényében nézték az elúszó
villákat és kerteket, s nagynénje hirtelen feléje fordulva,
aggódva kérdezte: érzel valamit iránta?
Mondottam már, hogy csak kíváncsiságot és
sajnálatot – magyarázta ő. – Egyre előttem van, amint az
uszodában kutyatekintetével követ. – Felejtsd el akkor,
hátha nem lesz nehéz – sóhajtott lemondóan nagynénje, s ő
igyekezett megfogadni tanácsát és nem gondolni Rolfra. Egy
levelet is írt neki, hidegen közölte vele, hogy
fellobbanását annak tartja, ami, egy szertelen s élénk
fantáziával megvert-megáldott kamasz képzelgésének, s azt
tanácsolta tizenhat esztendeje minden megfontoltságával, hogy
felejtse el, de a fiú postafordultával válaszolt, őrülten
szereti, írta, és ömlengve vallott érzéseiről és
álmairól, melyeknek főszereplője a királylány, a titokzatos
görög-magyar leány, Iréne, azaz ő...
Elpirosodva olvasta újra meg újra el a
levelet, s hirtelen képződött meg előtte Rolf hűséges
kutyatekintete. Látta, amint álmai tisztásán áll
meztelenül, és rajongva nézi őt. Megborzongott, de nem
válaszolt – akkor még nem. Hódolóját ez az
elhanyagolhatatlan tény a legkisebb mértékben sem zavarta,
naponta érkeztek rajongó és ömlengő levelei. A hetedik vagy
a nyolcadik után megsajnálta, és válaszolt.
Igaz, akkor már egyre többször jelent meg
képzeletében, nem tudott szabadulni tekintetétől és
alakjától.
Így kezdtek el levelezni, de azután már csak
egyetlenegyszer találkoztak, 1938-ban. Akkor ő nem utazhatott
Münchenbe, a híres őszi népünnepélyre, az Oktoberfestre
időztették a találkozót, ez a nap élete egyik
legboldogtalanabb napja lett; akkor már tudta, hogy nem szereti Rolfot,
és szinte semmiben sem értenek egyet... De többé nem
találkozhattak, a sors más és más utat jelölt meg számukra.
A következő évben a nácik lerohanták Lengyelországot, a
háború miatt ő nem utazhatott Münchenbe. Azt tervezték, hogy
a híres októberi majálison majd újra találkoznak, de sajnos
erre sem került sor. Rolf utolsó levelében rajongva írt
Hitlerről, minden németek nagy vezetőjéről, s megvallotta,
döntött: önkéntes lesz, elmúlt már tizennyolc esztendős,
harcolni akar az újra felívelő német dicsőségért.
Ez volt az utolsó levele, s csak
néhány év múlva tudta meg, hogy még az orosz támadás első
heteiben esett el, valahol Ukrajna széljárta mezőin. De mivel
erről hosszú ideig nem tudott, az ő képzeletében a
rejtélyes Dávid-szövetség egyre tartalmasabb, színesebb és
vonzóbb összejövetelein továbbra is rendszeresen jelen volt;
ült a sarokban, hallgatott, hálás kutyaszemét rászegezve.
Akkor határozta el, hogy regényt ír Schumannról, de már a
medicina is kezdte érdekelni. A gyógyítás lassan elfeledtette
Rolfot, s egy őszi napon, amikor Máriskóval venyigéket,
gallyakat égettek a kertben, nézte a lángok közül
felkunkorodó ágakat, és váratlanul látta meg az egyenruhás Rolfot,
aki szigorú tekintettel, kissé tartózkodva nézett vissza rá.
Ő könnyek nélkül, hangtalanul sírt, s eltemette a
szívében, noha akkor még nem tudta, hogy elesett a bizonytalan
germán jövőért. Karesz, első férje kezdettől fogva
müncheni hódolójára emlékeztette rajongásával és reá függesztett,
rendületlen hűségről tanúskodó kutyatekintetével. De csak
igen-igen későre jött rá, hogy a látszat néha csal.
Mindenesetre emberben nem csalódott még akkorát, mint benne.
Igen, végeredményben sajnálatból ment hozzá, SAS-behívót
kapott a szegény flótás, akkor már értesült Annától Rolf
haláláról is, s amikor Karesz váratlanul megkérte a kezét,
nevetve mondott igent. Ott ültek a New York kávéházban
hármasban, nagyapja, a fiú és ő, valószínűleg János is
ott sörözhetett akkor valamelyik szomszéd asztalnál, és
akkor láthatta őt először. Máig sajnálja, hogy ő akkor nem
vette észre, nem észlelte figyelmesen rajongó tekintetét sem;
kár, egészen másként alakulhatott volna az életük, ha észreveszi
akkor...
Az őrnagy kortyolt a poharából, és
váratlanul elmélázva jegyezte meg: a brácsa, igen, a brácsa,
Günther müncheni lakása ebédlőjében, a sarokba támasztva,
amint ívelt nyaka csillog a fényben, s rejtelmesen,
titokzatosan hallgat, s néha, holdvilágos éjszakákon
meg-megzendül egy húr, mintha titokzatos szellemkezek
szólaltatnák meg...
Honnan tudja ezt? – néz kutakodva
elábrándozó vendégére, s az őrnagy sóhajtva vallja be,
hogy náluk is volt gyermekkorában az ebédlő sarkában egy
brácsa, az ő édesapja is szenvedélyesen zenélt, s ő is
rajongott gyermekkorában Schumannért, elsősorban a Rajnai
szimfóniáért és az A-moll zongoraversenyért...
Igen sok véletlen egybeesés van az életükben, ezért is
hallgatta olyan szenvedélyes érdeklődéssel a nagyságos
asszony vallomását, és természetesen azért is, mert...
De nem tudta befejezni, mert ezúttal tényleg
hallották a kapu előtt fékező kocsi kerekeinek semmivel
össze nem téveszthető surrogását. Csapódott az ajtó,
nyílott a kapu, Emil léptei csikorogtak a kavicson, s hamarosan
az ajtóban is megjelent. Kutakodva nézett rájuk s a félig
kiürülő konyakosüvegre, s fanyarul jegyezte meg, látja,
nélküle sem unatkoztunk, aztán vendége felé fordulva tette
hozzá, sajnos, elszólította a kötelesség, nézze el ezt neki
az őrnagy elvtárs!...
Ő azonnal feláll, elnézést kér, egyenes
derékkal, minden lépésére ügyelve megy át a szobájába,
még hallja, amint a tiszt szárazon jegyzi meg, ó, semmi gond,
jól elbeszélgettünk a nagyságos asszonnyal, ügyész
elvtárs, s akkor már tudja, felesleges volt képzelődnie,
gyanakodnia, itt nem volt semmiféle megegyezés, nincs semmi
ellene irányuló összeesküvés... Puhán csukja be maga után
szobája ajtaját, s végigvetődve heverőjén fulladozva kezd
el sírni.
– De hát miért? – szólal meg tétován
János. A szőlőben sétálnak, újra diadalmasan süt a nap,
felszárítva a leveleken és a fürtökön gyöngyszemként
csillogó esőcseppeket.
Hát nem mindegy? Csak!... Talán mert egyedül
érezte magát, talán mert kilátástalannak találta az
egészet, amibe önhibáján kívül, ismételten belekeveredett!
Mibe kavarodtam bele megint? – tette fel a kérdést
félhangosan, könnyeit törülgetve. Egyáltalán, volt
értelme, hogy ennyire kiadta magát egy idegennek? Egy
katonatisztnek? De ugyanakkor a férfi figyelmes arca is
felrémlett előtte, látta megnyugtatóan hideg kék szemét,
amelyben időnként eszelős, sőt annyira nyugtalanító vörös
lángocskák villantak fel, hogy kihunyjanak megint. Borzongott.
– Tényleg, még mindig nem érti, hogy
miért ment végeredményben férjhez Kareszhez? Csak
szánalomból? Vagy mert Rolfhoz, első szerelméhez
hasonlított? Vagy tetszett is neki?
Talán, hogy megérthesse, az előbb idézett
Rilke-vers második részét is el kellene mondania, mered maga
elé, és sóhajtva kezdi el:
A korcs órán esőzik, enyhe permet,
mikor az utca pirkadatba vált át,
s mikor a test, amely semmit se lelt meg,
csalódva, bánva messzehagyja párját;
s mikor kik egymást gyűlölik s utálják,
egy-ágyban, együtt, egy párnán alusznak:
a magánnyal a hűs folyók elúsznak...
Igen, legyint fáradtan a nő, ezt a részletet
érzékeimmel, minden idegszálammal éreztem, és megértettem a
férjemmel együtt töltött "szerelmes éjszakákon",
hazatérése után...
– És addig?
Esküvőjük annak idején egy keddi napon
volt, mindössze három napra korlátozódtak mézesheteik, az
egészből csak a mérhetetlen csalódásra emlékezett, és az
undorra, amit Karesz igyekezete, simogatásai, egész
ellenszenves lénye váltott ki belőle. Igen, már akkor
undorodott a "férjétől", a szagától, a
bohóckodásaitól, a kedveskedéseitől. Csak külsőleg
emlékeztetett halványan Rolfra, belsőleg nem... Önző volt
és durva, noha igyekezett nem mutatni. Nagyapja, Karesz
eltávozása után, még az állomáson kutakodva nézve az ő
karikás szemébe, kételkedve kérdezte meg, biztos vagy benne,
kislányom, hogy jól választottál?! Ő a legszívesebben az
öregember mellére borulva szeretett volna sírni, de sértetten
és gőgösen válaszolta, persze, a lehető legjobban, hát van
még egy ilyen fiú, mint Karcsi? De a lelke mélyén ő is meg
volt győződve arról, hogy meggondolatlanul, talán
szánalomból, talán feltűnési viszketegségből, talán
kíváncsiságból jóvátehetetlen hibát követett el. Amit
elég nehéz lesz helyrehozni. A vonat mindenesetre kigördült
az állomásról, s megkezdődött furcsa özvegységének
hőstörténete. Kapott még néhány lelkesen rajongó, de
alapjában véve semmitmondó tábori levelezőlapot, aztán egy
hivatalos, szűkszavú értesítést arról, hogy a férje
eltűnt a Don-kanyari visszavonulásnál. Ennyi állott a
hadügyminisztérium hivatalos közleményében. Ki tudja –
jegyezte meg nagyapja szárazon, talán mindkettőtöknek jobb
lesz így. De hát? – meredt ő rá, most már meghalt, vagy
nem halt meg? Nagyapja legyintett. Ha túlélte – amire az
orosz télben kevés az esély! –, akkor hadifogságba esett, s
ismerve az orosz hadifogolytáborokban uralgó viszonyokat... Nem
fejezte be a mondatot, legyintett, és újra újságjába
temetkezett. Ő szomorúan nézte Tommyt, Rolf után Karesz –
akiért nem kimondottan rajongott ugyan, de akkor is –, nem sok
ez egy kicsit?... Tommy fekete szeme kifejezéstelenül
csillogott a lámpafényben. Ő arra gondolt, hogy férje –
furcsa volt így emlegetni, de félt, ha úgy nevezi
gondolatban is, hogy a volt férje, mintegy szentesíti
halálát –, aki örökké fel volt dobva, örökké
vigyorgott, bohóckodott, hahotázott (legtöbbször ő
röhögött elsőnek saját ostobácska viccein is), már nem
él, elszontyolodott. Őt nem kívánta, de a halálát sem.
Lelke mélyén már akkor elgondolta, hogy ha valami csoda
folytán túléli a visszavonulást a negyvenfokos hidegben, és
a hadifogolytábort, úgyis elválik tőle, senki nem
kényszerítheti, hogy olyan férfival éljen, akit nem szeret,
sőt, akitől viszolyog, akinek puszta jelenléte is idegesíti,
s érintése undorral tölti el. De most, ahogy elképzelte,
amint véresen fekszik a havon, és varjak köröznek fölötte,
megborzongott. Varjak és hollók, akik hamarosan kivájják a
szemét is, egyelőre persze még csak állórepülnek a tetemek
felett, árnyékuk mozdulatlan testére vetül, és a szikrázó
havon olyan lesz, mint egy el-elmozduló árnyékrajz. Vacogtak a
fogai...
– Úgy érezte, hogy Karesz már nem él?
Nem. Tulajdonképpen nem érezte sehogy. De az
évek során soha nem gondolt rá úgy, mint ahogy egy halottra
gondol az ember. Egy halottra, aki történetesen a férje, akit
nem szeretett ugyan, de aki, ha néhány nap erejéig is,
mindenféleképpen része az életének... Ellenkezőleg, a
háború alatt és után egyre többször gondolt arra a
nyugtalanító lehetőségre, hogy mégis valamiképpen megúszta
az egészet, és él. Ez nagyapja halála után is egyre
többször felrémlett benne. Igen, mondotta többször is Máriskónak,
Karesz él, és hamarosan hazatér, és akkor döntenie kell,
hogyan is legyen tovább... De hát miért? – csóválta a
fejét Máriskó, akinek ébenfekete hajában már megjelentek az
első sunyi fehér szálak is... Mert nem szeretem, döntenem
kell, hiszen úgy, "mint férj és feleség", már nem
élhetünk, az érintését sem bírnám elviselni, nemhogy...
Nem folytathatják ott, ahol a férje gyors bevonulása után
abbahagyták, higgadt le, ahol annyiban maradt bizarr közös
életük. Nem felel meg a fiatalúr ágyilag? – értetlenkedett
Máriskó, de ő erre már nem is válaszolt, mosolygott, és
énekelni kezdte a tőle tanult székely nótát: este van,
szürkül bé, tűzhelyedet seperd bé, mert nem tudod, ki jön bé,
mert nem tudod, ki jön bé... Hát ha nem akarsz beszélni
róla, vonta meg a vállát Máriskó, ne beszélj, de ő nem
kapta fel a vizet, énekelt tovább... Ha arra gondolt, hogy
Karesz tényleg hazajön, és a világ legtermészetesebb
módján akarja, már az első éjszakán, birtokba venni őt,
ahogyan férj a feleségét, kiverte a hideg, lúdbőrözni
kezdett, émelygett az undortól. Máriskó szörnyű halála
után...
– Hogyan halt meg? Ezt még nem mesélte!
Máriskót a pince lépcsőin erőszakolták
meg részeg szovjet katonák, miközben ő egy hordóban
kuporgott a félelemtől félájultan, s hallotta a
kétségbeesett, segélykérő kiáltozásait és sikoltozását,
majd hallotta a lövéseket is. Később, amikor kimerészkedett,
mert a zajok megszűntek, s a dicsőséges Vörös Hadsereg
felszabadítói továbbvonultak, ott találta az egyetlen emberi
lényt, akit szeretett, s akihez ragaszkodott, aki nevelte,
vérbe fagyva, lemeztelenített alsótesttel, már kezdett
kihűlni, de fekete szeme nyitva volt, s hiába akarta lezárni,
makacsul újra meg újra felnyílt, s vádolón meredt rá...
– Ezt nem érti?
De hát miatta halt meg, őt akarta megmenteni
az orosz bakák erőszakoskodásaitól. Feketére pingálta
arcát korommal, gondolta, megtévesztheti a felszabadítókat,
de nem így történt. Halálát soha nem tudja megbocsátani
magának, végül is úgy szerette, mint a második anyját. Vele
volt élete minden nehéz s minden boldog pillanatában, s
nagyapja halála után végeredményben a Németországban élő
Annán kívül – akiről nem voltak hírei, nem tudta, él-e,
hal-e – már élő rokona sem volt... Máriskó makacsul újra
meg újra kinyíló szemébe nézve sem tudott másra gondolni,
csak a "férjére", s a temetése után – a kertben
földelték el, Doina édesapja, a teljesen megőszült és
megrokkant román ügyvéd ásta meg a sírt – úgy érezte,
végképp magára maradt. Az ügyvéddel és a szakácsnőjével,
a felsőboldogfalvi asszonnyal álltak a kis fakereszt előtt,
amelyet ugyancsak az ügyvéd úr tákolt össze, és énekelték
teli tüdőből, hogy tebenned bíztunk eleitől fogva...
Majd egy másik zsoltárt is elénekelt a Máriskót igen
kedvelő, már őszülő asszony, aki annak idején Doinát és
őt avval rémisztgette, hogy a házuk falában egy kereskedő
meggyilkolt és befalazott özvegye nyugtalankodik szeles
éjszakákon, amikor úgy sír a szél, mint egy részeges
kintornás a felesége temetésén, s a szélkakasok bosszút
forralva csikorognak a tetőn, néha hallani az aszszony
sikoltozásait, nyögéseit, jajgatását a falból. Azt
énekelte Rebeka néni, könnyes szemmel, hogy:
Kegyelmezz meg nekem, én Istenem,
Mert az ember igen kerget engem,
Nagy hatalommal támad ellenem,
Hogy engem elejthessen.
Sok ellenségim háborgatnak szörnyen,
Elszánták, hogy bényeljenek hirtelen,
Úristen, én ilyen nagy félelemben
Benned reménységem! **
Mindhárman elsírták magukat, a fiatal pap,
akit a kolostorból hívtak el, késve érkezett, dadogva,
idegesen beszélt, s állandón forgatta a fejét, maga köré
tekingetett, mintha keresett volna valamit. Rebeka néni a
végén még elénekelt egy zsoltárt. Az erősödő szélben
már hópelyhek kavarogtak a levegőben:
Miért vetsz minket így el, Úristen?
Mire haragszol miránk örökre?
Miglen gerjed fel haragodnak tüze
Juhaidnak nyájára ily igen? ***
A reszkető, könnyes szemű, öreg román
ügyvéd elővett egy üveg pálinkát, poharakat, és töltött.
A fiatal pap is elfogadta, amikor megtudta, hogyan is halt meg Bara
Máriskó (akiért az imént imádkozott, s arca sem rezzent,
amikor a kezdetleges kereszt előtt egy öregedő asszony
református zsoltárokat énekelt), kipirult a dühtől, és
indulatosan mondta: ki mint vet, úgy arat. Őt láthatólag nem
jellemezte a Lukács apostol által hirdetett keresztényi
megbocsátás, elmondta azt is, amikor a pálinkától kipirult
az arca, és beszédesebb lett, hogy a dicsőséges Vörös
Hadsereg katonái a kolostort is feldúlták és kirabolták.
Amire visszaindultak a város felé, már nagy, elő-ázsiai
pelyhekkel havazott. Kétszer is igazoltatták őket különféle
civil ruhás járőrök s egyszer katonák is, de a Doina apja
írást mutatott fel, s meghunyászkodva kotródtak el...
Elgondolta, hogy a hódítókkal, akik továbbhömpölyögtek a
német hadsereg nyomában nyugat felé, hamarosan megérkezhet
Karesz is, soványan, de vigyorogva, és elhatározta, hogy már
az első találkozásuk alkalmával, a viszontlátás
pillanatában közli vele, hogy tévedés volt az egész, és a
legjobb lesz, ha elválnak, már képtelen lenne vele élni.
– Ahhoz képest sikoltva és örömkönnyeket
hullatva vetette magát a nyakába...
Hát igen, sóhajt Irén, megsajnálta.
Néhány hónappal az államosítás előtt, az új világ
hajnalán, negyvennyolc tavaszán érkezett meg. Amikor
meglátta, úgy érezte, embertelen lenne most azonnal megmondani
neki. A szánalma erősebb volt, mint a viszolygása és az
undora, s még néhány hétig együtt is maradt vele, de közben
rájött, tényleg nincsen más megoldás. Ezt azonnal be kell
fejezniük. Lehetetlen és mindkettőjük számára csak
megalázó helyzeteket kreál a további együttlétük. Közben
találkozott Jánossal a kórház folyosóján, és bement utána
a zuhanyozóba. Akkor már döntött: őrá cserélte a megvetett
Kareszt. S pontosan ez a tény, János megjelenése az
életükben hívta elő a megsértett exférje dühét. Talán ha
akkor hagyja el, amikor még nem volt senkije, belenyugszik.
Talán ha rögtön hazatérése után közli vele, hogy kész!
vége!, nem képes megszokni, nem szereti, soha nem is
szerette, házasságuk egy szeszélyes kamasz lány bizarr
ötlete volt, és beadja a válókeresetet, a hirtelen
szabadságtól megmámorosodó Karesz simán bele is nyugszik az
elvesztésébe, és fütyörészve kezd új életet. De a tény,
hogy ő – legalábbis így hitte Karesz – egy másik
férfiért hagyja el, ráadásul egy volt bajtársáért, a
kelleténél jobban felkavarta, és halálosan megsebezte
eredendő hiúságát. Ezért nem is akart elválni, ezért
igyekezett, ahol csak lehetett, keresztbe tenni nekik,
megnehezítve közös életüket. Pedig, s ezt furcsa módon ő
is bevallotta, Jánostól igenis tartott, ismerte a nehéz
székely természetét. De mégis...
– Egyszer elkaptam a kórház folyosóján, s
megragadva mellén a köpenyt, a falhoz szorítva sziszegtem az
arcába, ha nem fejezi be, szétverem azt a sima és hazug
pofáját. Akkor a félelemtől dadogva mindent
megígért, de már másnap feljelentett az igazgatónál, aki
valamiért kedvelt engem, s elolvastatta velem a kézzel írott
és aláírt feljelentését, mielőtt eltépte volna. Azzal
vádolt, hogy a lágerben is a fasisztákkal barátkoztam, s ma
is összeesküvést szervezek a népi demokrácia ellen.
Erről semmit sem tudott, sóhajt a nő. Ő
akkor már egyáltalán nem is beszélt Karesszel. Sem senkivel
Kareszről. Őt akkor már egyáltalán nem érdekelte volt
férje. Ha nem válik, hát nem válik, neki aztán igazán
mindegy volt, s miután exférje disszidált (nem jött haza egy
párizsi kongresszusról, ahová minden kapcsolatát latba vetve
elintézte, hogy kiküldjék, s hamarosan tovább is utazott
Amerikába, az öreg kontinensen nem érezve biztonságban
magát), és egy ügyvéd ismerőse elárulta neki, hogy ezután
"hivatalból" elválasztják majd áruló férjétől,
megnyugodott, és többé nem is gondolt rá. Volt egyéb dolga
elég. Furcsa dolgok jöttek, ismerősei, kollégái jelentékeny
része – ha magánbeszélgetéseken egyesek még óvatosan
véleményt nyilvánítottak is "ezekről", szétnézve a
szobában, mintha kerestek volna valamit – lelkesen
csatlakozott a többségi kórushoz, teli szájjal szidva és
mocskolva az osztályellenséget. Igen, orvos kolleginái és
kollégái tömegesen adták be a derekukat, és kezdték nagy
pofával hirdetni a szép új világ szép új igéit. Kollektív
téboly uralgott a lelkeken, az eufória és a félelem bizarr
egyvelege. És ebben a megbolydult világban – a kor veresebbik
arcával szemben – akartak ők boldogok lenni!...
*Nemes Nagy Ágnes
fordítása.
**56. zsoltár.
***74. zsoltár.