![]() |
Sárközi
Mátyás
Olaszok
A
céduláról sorra kipipálhatom a tennivalókat: találkoztam a
Centrálban Ákossal, uzsonnáztam Vilma nénivel, tárgyaltam
Kevermesi úrral, aki bejött a Ladáján Vácról, hogy
megbeszéljük szüleim sírjának a rendbehozatalát. Jó lett
volna fejtől rózsabokrot ültetni melléjük, de az vagy
kifagy, vagy ellopják – mondja Kevermesi úr.
Már csak két dolog elintézendő:
Barabást fel kell hívni, hogy kedden háromezerért vigyen ki a
reptérre, vasárnap pedig átadandó a Stefi által küldött
kuglóf a nagybácsikájának. A bácsika kilencvennyolc éves,
de mindenütt azt hazudja, hogy jövőre lesz száz. Stefi
szerint csodálatos békebeli figura, kamásniban jár,
ezüstgombos ébenfa bottal sétál a Váci utcán, és minden
szembejövőt nyájas fejbólintással köszönt. A neve Dell’
Anno-Boffa Amadé.
Stefi félig olasz, félig magyar, a
londoni bridzsező "jobb körök" oszlopa, összejövetelek
önkéntes pogácsasütője, torták mestere. Anyai nagybátyja,
Amadé bácsi özvegyember, öt-hat vénasszony jár fel hozzá.
Karácsony másodnapján hagyományos zsúr van a Molnár utcai
lakásban. Habos kávé, bejgli meg az elmaradhatatlan mazsolás
panettone, az a kuglóf, aminek a dobozát idén én hoztam a
kezemben Londontól Ferihegyig és a Molnár utcáig.
Amadé bácsi vasárnap "könnyű
ebéddel" vár. (A hangja meglepően fiatalos, és az esze jól
vág.) Reggel a ferencesekhez "ugrott át" misére, de
pontban déli tizenkettőkor csöngethetem a kaputelefont.
Nagy költőnk lepel alatt borong, a
bolgár-amerikai "csomagolóművész", Christo örömmel
látná a téli Vörösmarty tér közepén ezt a jókora pakkot.
Milyen más a tér a két kávéház teraszai nélkül! Havat
ígérnek a sötét felhők. Olyan a vasárnap délelőtt
mozdulatlanságába fagyott látvány, mintha nagy szemcsés
fotópapírra hívták volna elő fekete-fehérben.
A negyedik emeleten házvezetőnő nyitja
az ajtót, akinek tévedésből szívélyes kezét csókolommal
köszönök, a hölgyben deklasszálódott rokont sejtve. De
később kiderül, hogy Teréz igazi szakácsnő, ő főzte, ő
szolgálja fel a "könnyű ebédet", és Amadé bácsit
nagyságos úrnak szólítja.
Az Operaháznak volt valaha egy Amadé
keresztnevű karmestere, bizonyosan Mozart-kedvelő szülőktől,
amit az is bizonyít, hogy zenésznek nevelték. Ő nem volt
kicsiny és törékeny, mint a néhai Wolfgang Amadeus, Dell’
Anno-Boffa bácsit viszont mozartos kis embernek láttam lelki
szemeimmel, meglepett hát, hogy kövér, kopasz öregúr totyog
elő a belső szobából, betegesen sápadt, szuszogó gumilabda.
Nagy hasára szabott, sötét öltöny van rajta, s szürke
selyem nyakkendő.
– Kerüljön beljebb, kérem – biztat
érces tenorján. – Stefike szerint ön íróember. Ebéd
közben elmondok egyet s mást a családomról, megírhatja
regényben.
– Közép-Európában mindannyiunk
élete rémregény vagy kalandregény – szabadkozom.
Az ebédlőből végiglátni az egész
lakáson, a magas szobák egymásba nyílnak, mint egy múzeum
termei. Így még impozánsabb a tágasság. A bútorok
sötétbarnák, súlyosak, a kárpitok színe bordó. Képek nem
nagyon vannak, könyveket se látok, az egyik falon igen nagy,
tompa tónusú keleti szőnyeg függ. Ráférne a lakásra a
festetés.
Teréz zöldborsólevest hoz galuskával,
öblös porcelántálból merít a virágdíszes, vastag
tányérokba. A petrezselymes burgonyával és uborkasalátával
tálalt borjúsültnél nem mulasztom el megjegyezni, hogy
"könnyű ebédre" voltam hivatalos.
– Miért? Nem ízlik? – néz rám
szúrósan, tettetett gorombasággal az öregúr, miközben
egyetlen lendületes mozdulattal tölt a borból, anélkül, hogy
egy csepp is az abroszra hullna. – A burgonyától eltiltott az
orvos, mert nem jó a szívemnek, ha túlsúlyos vagyok.
Süteményt sem ehetem, kávét se ihatom, de ne aggódjon, lesz
mind a kettő. Cukros vagyok, ám előre bevettem az orvosságot.
Van vagy ötféle betegségem, de egyik sem halálos. Közel
járok a százhoz. A fene diétázik. A mi családunkban már
akkor eszpresszót ittak, amikor a pestiek azt se tudták, mi az.
Azt is elárulhatom magának, hogy mi a hosszú élet titka: a
rendszeresség. Mindennap nyolckor reggelizem, fél egykor ebéd,
hétkor vacsora, egy pohár jó vörösborral. A délutáni
kávéval veszem be az omega hármas csukamájolaj-gömböcskét.
Kérem, vizelni is rendszeresen kell. Reggel, majd kettőkor,
ötkor és lefekvés előtt. Nem felkeledezni éjszaka.
Mostanság szunyókálok egy órácskát délutánonként, de
csak a karosszékben.
– Magyarország legnagyobb
szakácsművésze – hunyorít Amadé bácsi Terézre, mikor a
szigorú asszonyság egész tál meggyes pitét tesz elénk.
– Honnan származik a Dell’ Anno
család?
– Genova mellett, a Nervi felé vezető
út mentén volt a házunk, ahonnan nem látszott a tenger, de
tizenöt percre voltunk a víztől. Fürödni csak néhány
kilométerrel odébb lehetett, mert köves arrafelé a part. A
legenda szerint Aldegonda nagyanyám apja Pucci gróf volt. Egy
márki is akad a családfán, de ő volt az a csirkefogó, aki
elkártyázta, ellóversenyezte a vagyont. Tízéves koromban,
egy évvel azelőtt, hogy Budapestre jöttünk, tehát 1912-ben,
még láttam otthon valamiféle nemesi kutyabőrt, az apám
szedte elő a sublót mélyéről. Cinóber és azúrkék
iniciálék voltak rajta, alján zsinóron lógott a törött
viaszpecsét. De az apám azt mondta: "Ne légy büszke erre a
nemesi ágra! Az ősünk Barbarossa Frigyestől nyerte nemesi
címét-rangját, s aki tőle kapott nemességet, az mind áruló
volt." Hát ennek is utána kellene néznem, mint oly sok más
dolognak. Azt mondják, a milánói levéltárban találhatók
idevonatkozó adatok, de sajnos már nem tudok megfogalmazni
olaszul egy tisztességes levelet.
A szülői házra jól emlékszem.
Vízvezeték nem volt benne, mégis volt fürdőszobánk. Az
udvari kerekes kútról hordta a cseléd a vizet a konyhába, s
azután a meleg vizet vittük a kádba. A víz vasízű és
vöröses volt, a kád és a kannák szintén megvörösödtek
egy kicsit a használatban. A nagy kert volt gyönyörű:
pálmafákkal, tujákkal, rózsaszín és fehér
leanderbokrokkal. Mikor a jázminsövény virágzott, el lehetett
bódulni az illatától. Ilyen kertet próbáltunk kreálni
magunknak Pesten is.
Hátul lépcsősor vezetett a telek
magasabb szintjére, ide hajtottak be a márványtömböket
szállító stráfkocsik. Nyírt ciprusoktól takartan apám
munkahelye volt ez. Nyitott-fedett, hosszan elnyúló műterem,
mögötte mimózarengeteggel (olykor oda jártunk a vécé
helyett). A kopácsolás elhallatszott a házig. Apám
épületszobrokat, márványdíszeket és sírköveket faragott.
Pályafutását szobrászművészként kezdte, a római
akadémián tanult, de két és fél év után elfogyott a
támogatására megtakarított pénz. Akkor beleszeretett egy
gyönyörű szép genovai lányba, az édesanyámba, és
huszonkét évesen megnősült. Leköltöztek az említett
udvarházba, az apai nagyapám ugyanis Carrarában a
bányavasút, a ferrovia marmifera főfelügyelője
volt, ő bocsátotta ifjú szüleim rendelkezésére a régebbi
házát, ahol három fiútestvéremmel megszülettem. A négy
húgom már budapesti születésű. Itáliában csupa fiút
nemzett az apám, Pesten csupa lányt. Nem furcsa? Én voltam az
első, kilencszázháromban született Romeo, két évvel
fiatalabb nála Rigi, azaz Rigoletto. Luigi épp akkor ment volna
iskolába, amikor Budapestre költöztünk. Nagy hóhányó volt
szegény. Korán meghalt. Azt hiszem, a mája nem bírta az
italt.
Amadé bácsi nagy nehezen
feltápászkodott, és átcsoszogott a szalonba. Kényelmes
biedermeier ülőgarnitúra várt bennünket. Az öregúr
ezüstkeretbe foglalt esküvői fényképet vett le a polcról.
– Voltam valaha én is jóképő fiú...
és mit szól, micsoda ritka szépség volt a megboldogult
feleségem?
Dell’ Anno Amadé fekete bajuszú
vőlegényként büszkén feszített a templom lépcsőjén,
menyasszonya egy lépcsőfokkal lejjebb állt a
mirtuszkoszorúval, így voltak egymagasságúak. A húszas évek
végén az idétlen menyasszonyi ruhák divatja járta: a
fátylat szalag szorította a nagyon fiatalnak tetsző, pufók
lányka homlokához, és a rövid szoknya alól fényes,
ezüstös selyemharisnyába bujtatott, dundi lábszárak tűntek
elő.
– Az első világháború kirobbanása
előtt a családunkat tragédiasorozat érte. Már Michelangelo
is személyesen utazott Carrarába, hogy a kőfejtőben
kiválassza a neki legmegfelelőbb márványtömböket. Nos,
kilencszáztizenegy őszén érkezett a bányához egy lyoni
épületszobrász, és egy nagyon nagy tömegű követ hozatott
le a kisvasúttal. A nagyapám megpróbálta jobb belátásra
bírni, de hiába. A márványtömb félrecsúszott, kisiklatta a
vonatot, ami lezuhant a mélybe. A mozdonyvezető meghalt, a
fékezőnek mindkét lábát le kellett vágni. Nagyatyám vette
a vadászpuskáját, és főbe lőtte magát. Amúgy sem volt
életvidám ember, rossz házasságban élt a második
feleségével, aki fűvel-fával csalta. Az első feleség, az
én nagyanyám, gyermekágyi lázban, az anyám születése után
halt meg.
Valamilyen kacifántos örökösödési
törvény folytán Ermete nagyapa tragédiáját követően a
gonosz mostoháé lett a Genova melletti ház tulajdonjoga, de
bennünket nem akart csak úgy ukmukfukk az utcára tenni. Leült
a szüleimmel éjfélig tartó megbeszélésre, minek során
elmondta, hogy Magyarországon degeszre keresheti magát minden
ügyes kőszobrász, és neki van Budapesten egy unokatestvére,
bizonyos Nordio Nazzarino nevezetű, aki szívesen látná
munkatársnak és lehetséges üzlettársnak az apámat.
Nazzarino azután küldött útiköltséget, mi kofferekkel és
batyukkal megérkeztünk a Keletibe. A carrarai asszony meg
beköltözött a házunkba egy nála öt évvel fiatalabb, sánta
virágkertésszel.
Elképedtünk Budapest
grandiozitásától. Útban átkocsiztunk Genova külvárosain,
sivár utcákon, a dísztelen pályaudvarig. Az nem volt
élményszerű. Másnap kora este futottunk be a Keletibe, s csak
ámultunk a Rákóczi út és a Körút szélességén. Apám öt
szót ha tudott magyarul.
Nordio jóvoltából négyszobás lakást
kaptunk, villanyvilágítással, egy nagy, körgangos
bérházban. Anyagilag kétségtelenül fellendültünk. A cég
már az Operaház márványdíszeinek a faragásában is
közreműködött, a Parlament lépcsőit készítette, a
Jókai-mauzóleumot. Mire a húgaim megszülettek: Stella, Tosca,
Ilona és Ádua Szomália (világrajöttének napján apám
örömmel olvasta az újságban, hogy Olasz Szomália újabb
területet nyert el Kenyától), a Nazzarino-vállalat nyolcvan
emberrel dolgozott, és nagy pénzt csinált abból, hogy a
hosszan elnyúló telek végét eladta a filmgyárnak. Aztán
Nordio és az apám családi házakat húzatott fel, végig a
Csantavér utcán. Előbb saját használatra, majd eladásra. A
mi házunk buja, olaszos kertben állt, tó volt előtte
aranyhalakkal. Hátul római császárok mellszobrai sorakoztak
oszlopokon, a kavicsos kerti sétaút mentén. Valamennyit az
apám faragta.
Az első világháború válságot okozott
a családban meg a szépen magyarosodó budapesti olasz kolónia
egészében. Magyar bakák fagytak meg a jeges Isonzónál, olasz
lőtt a magyarra. Ám érdekes, milyen hamar visszarázódtunk a
régi kerékvágásba, háború, Kun Béla forradalma és a
Monarchia összeomlása ellenére. Hamarosan ömleni kezdtek a
katonaiemlékmű-megrendelések, még a legkisebb falvakból is.
A családunk összetartó, szigorú rendben élt. Ebben
kiemelkedő szerepe volt az anyámnak. A lányok nagyobbacska
korukban reggel hatkor kimentek a cseléddel a piacra
vásárolni, csak ezután jött a reggeli meg az iskola. Az
ebédnek mindennap pontban egy órakor az asztalon kellett
lennie. Ha nem volt ott, apám fölragadta és földhöz csapta a
levesestányért.
Nagyon gyorsan megtanultam magyarul, és
jeleskedtem az iskolában. Rigi volt a legeszesebb, Luigi, azaz
Lajos bukdácsolt, osztályt ismételt. Apám keserűen vonogatta
a vállát: "Nem nekem tanulsz, fiam, hanem önmagadnak..." A
lányok közül Tosi volt tehetséges, Stefike édesanyja. Ő
kereskedelmit végzett. Ilona mindig Itália vonzásában élt,
végül hozzáment a római Opera műszaki igazgatójához.
Stella, Nordio bácsi keresztlánya vitte a legtöbbre. Makacs
törekvő, elszánt karrierista. A külügyminisztériumban
dolgozott, remekül beszélt olaszul, franciául, angolul,
németül, még arról is volt szó, hogy kiküldik Rómába,
diplomatának.
Érettségi után jogra iratkoztam be,
mert az apám szerette volna, hogy a legidősebb fia doktor úr
legyen. Végül Rigoletto lett vegyészdoktor, Boffa Rezső
néven. Engem az üzleti élet jobban érdekelt. A családi
vállalkozásba Romival kapcsolódtunk be. Ő meg a Ronaldot
használta a Romeo helyett. Ugyanis a Rigolettón meg a Romeón a
gimnáziumban mindenki vihogott. Közben az egyszerűség
kedvéért mindannyian átírtuk magunkat Boffára, én a Dell’
Annót csak öt éve nyomattam ki a Boffa elé a névjegyemen meg
a telefonkönyvben. Odalenn, a lakójegyzéken még csak Boffa
vagyok. Azt, hogy valaha Amadeo voltam és nem Amadé, szinte
senki se tudja már.
Huszonötben az apám leküldött Romival
a tapolcai angolkisasszonyokhoz, mert márványoltárt akartak
faragtatni a kápolnába. Vittünk egy csomó fotót, rajzokat,
árlistákat. Komolykodtunk. Egy tornácfélén folyt a
tárgyalás, az apácák a hirtelen tavaszi melegben
bodzaszörpöt szolgáltak fel. Az iskolás lánykák távolról
nézegettek bennünket. Rominak rossz volt az arcbőre, kicsit
görbén tartotta magát, nem hittem volna, hogy megakad rajtunk
a zárdanövendékek szeme. Ám hazafelé a vonaton regénybe
illő dolog történt. Csak ketten ültünk az első osztályú
kupéban. Én többször láttam árnyékot elsuhanni a kupé
üvegajtaja előtt. Amikor Romi félúton kiment, s én egyedül
maradtam, gyönyörű fiatal lány rántotta fel az ajtót,
lezuhant a szemközti ülésre, és azt mondta:
– Ne küldjön el! Elszöktem maga
után. Holnap este legyen a Japán kávéházban.
S már ki is libbent a kupéból.
Másnap bevillamosoztam a Japánba, és
valóban ott ült a tünemény Borika, kis piros kalapban.
Izgatottan mondta el, hogy tizenhét éves, és nem tud
nélkülem élni. Meglátni és megszeretni egy pillanat műve
volt. No, az apja, egy füredi borkereskedő, rettenetes
patáliát csapott. Három emberét szalajtotta Borika után,
visszacipelték a szülői házba, s orvos vizsgálta meg, hogy
nem vesztette-e el a szüzességét. Egy órácskát
beszélgettünk csak a kávéházban, megsimogatta a kezemet, és
elsietett a Duci nevű nénikéjéhez, Kelenföldre. Ettől még
senki sem szült gyereket!
Akkor csak abban állapodtunk meg, hogy
újra találkozunk. De hamarosan vége volt a tanévnek, és
rózsaszín levélke érkezett Poprádról. Bori tudatta, hogy
Pestre jön, ismét a szülei tudta nélkül. Duci volt beavatva
a titokba. Így kezdődött a mi kalandos viszonyunk. S Borika
még be sem töltötte a tizenkilencet, amikor egybekeltünk.
Amadé bácsi izgatottan tápászkodott
fel a karosszékből.
– Megmutatom az esküvői fényképet.
Merthogy valaha én is voltam jóvágású vőlegény, Borikám
pedig a világ legszebb menyasszonya.
Az öregúr ismét prezentálta az
ezüstkeretes fotót. Merengve nézte ifjú önnönmagát.
– Ibolyakék szeme volt Borikámnak. Ez
itt nem látszik. Hát jó dolga volt mellettem.
Példámat követve a legkisebb öcsém is
megnősült, elvette a lusta és lompos Jedlicska Annát. Az a
nő laposra ülte a fenekét. Ha Jedlicska Anna föltette a nagy
kalapját, s kontyához tűzte a kalaptűvel, már tudtuk, hogy
mennek Luival a kocsmába inni. Mikor Lui szegény sikeresen
halálra itta magát, a temetésen ott zokogott egy tagbaszakadt
férfi: a sarki kocsmáros, aki siratta a legjobb kuncsaftját.
Luinak végül már pénze sem volt snapszra, fröccsre, dupla
konyakra, de olyankor ellopott egy-egy strasszt Jedlicska Anna
családi ékszerei közül.
Mint mondottam, Stella volt a
legrámenősebb. És rátarti volt. Az anyám megkövetelte, hogy
a lányok segítsenek a konyhában, még mosogassanak is. Ha
Stellára került a sor, odaadta a zsebpénzét, hogy mosogasson
helyette más. Őt az apám Sankt Pöltenbe küldte intézetbe,
és végül hat nyelvet beszélt. A Stein Károly vette el, aki
pszichológusi oklevelét a fiókba süllyesztve beállt hozzánk
főkönyvelőnek.
Nos, Stella bekerült a külügybe
fordítónak. Egyszer ott ült az írógép előtt, amikor a
miniszterhez vendég érkezett. Stella hátra se nézett, csak
azt hallotta, hogy valaki föl s alá járkálva várakozik.
"Pardon – mondta –, ha ön sétálgat a hátam mögött,
nem tudok dolgozni." No, kiderült, hogy gróf Teleki Pál
recsegtette a padlót.
A világ kezdett megbolondulni.
Ennél a pontnál valahogyan négy ágra
kellene bontanom a történetemet. Merthogy adva van Nordio
bácsi, Stella, azután a lányok dadája: Mariska, s hát Romi
vagy Roni öcsém, akiből nagy nyilas lett. Stella nem volt
nyilas, de addig igyekezett, amíg őt osztották be a rettegett
fasiszta Jurcsek mellé személyi titkárnőnek. Viszont Romeo
már gimnazista korában rajongott Mussoliniért. Mariskát meg
az édesanyám szerződtette, mert amikor Pesten megszülettek a
húgaim, egyre nehezebb volt rendben tartani a családot.
Romeo mindig ápolatlan volt, zsíros
bőrű, izzadós, testszagú. S volt néhány beidegzett
szokása, amivel mindenkit irritált. Hol a pattanásait
piszkálta, hol meg a a picinyke szőröket húzgálta a körme
hegyével az arcán. Tosi szerint azért járt ki Olaszországba,
a Garda-tóhoz fasiszta párttanfolyamra, mert attól kezdve
fekete ingben járhatott, aminek a nyakán nem látszik a piszok.
De ez csak Tosi csípős humora.
Romi egyszer ostoba összeütközésbe
került Nordio bácsival. Az apám meleg nyári napon küldte át
az öreghez Romival az üzleti könyveket. Valamit alá kellett
írnia. Amíg átfutotta a számoszlopokat, az öcsém egy
világoskék selyemhuzatú karosszékben üldögélt, és fújta
a füstöt. Ott kezdhetném, hogy Nordio bácsi a bagófüstöt
sem állhatta. De az történt, hogy Romi háta az ingen át
hozzáizzadt a fotel támlájához, és nagy vízfolt
keletkezett, amit soha többé nem lehetett eltávolítani.
Ezért a hülye apró dologért Nordio szemrehányást tett,
Romi, szokása szerint, valami piszkosszájú ocsmányságot
válaszolt, napokon át tartott a haragszomrád, és az öreg
végképp kizárta a lelkéből üzlettársa fiát, akit
menedzserként amúgy is trehánynak és tehetségtelennek
tartott. Persze tudni való, hogy Nordio régi szoci volt, és
többször beszélt az apámmal arról, hogy ne engedje el
Romeót a fascio feketeingeseihez.
Aztán mi történt? Nem ok nélkül
tértem ki erre az incidensre. Merthogy az öcsém összekötő
lett az olasz fasiszta mozgalom és Szálasiék között. Amikor
pedig negyvennégy októberében kitört a gyalázat, Romi
elszegődött nyilas pártszolgálatosnak.
Most jön a történet másik ága.
Nordiónak volt egy régi-régi üzletfele, Steiner József. Ez a
Steiner a két fiával zsidó temetésekre specializálódott
vállalkozó volt, a bátyja meg Svédországban élt, ő
intézte a gránitsírkő-importunkat. Egyszer álomszép
rózsaszín márványt is talált. Nos, a két Steiner fiú
közül az idősebbik jó időben kiment Amerikába, a másik
viszont itt maradt, behívták munkaszolgálatra, s már
negyvenkettőben eltűnt az ukrán fronton. A
Szálasi-hatalomátvétel után Steiner meg a felesége késő
éjjel beállítottak Nordio bácsihoz, elmondták, hogy
elszöktek a csillagos házból, s bújni akarnak a nyilasok
elől. Az öreg azt mondta, hogy nála maradhatnak, ha látogató
jön a házhoz, menjenek fel a szárítópadlásra.
Romi akkor már nyilas vezető lett,
előbb a Hűség házában, aztán az angyalföldi akciósoknál.
Hát az történt, hogy a Steinerné, aki holdkóros volt vagy
micsoda, éjszaka felkelt az ágyból, és a csukott
erkélyajtón át ki akart menni. Nekivágódott, és eltörte a
karját. Másnap Nordio elindult vele a kórházba, és
kigondolta, hogy majd azt mondják az ügyeleten, hogy a hölgy a
húga. Alighogy kiléptek a házból, szembejött Romi, már kora
délelőtt elég kapatosan, egy bilgericsizmás társa
kíséretében. Romi jól ismerte a Steineréket, és azt is
tudta, hogy eltűntek a csillagos házból.
Kérem, volt benne annyi gonoszság, hogy
pisztolyt rántott, a társát beküldte a villába, onnan
kirángatták a mit sem sejtő Steinert, és mindhármukat,
tehát Nordiót is, elvitték. Hiába mondta nekik Nordio, hogy
az asszony karja el van törve. Este hatig valami tömlöcben
voltak, Romi gyalázta és az olasz meg a magyar nemzet közös
szégyenének nevezte az öreget, s mivel a Steiner Manci
hangosan jajveszékelt, nagy pofonokat kent le neki. Aztán
sötétedéskor, más elfogottakkal együtt, kivitték őket a
Dunához, hogy belelövik mindannyiukat a vízbe.
– Ám milyen véletlenek vannak az
életben! – kiáltotta két kezét magasba kapva Amadé bácsi.
– Mint mondottam, az anyám Tosca
megszületése után dadát vett fel, Mariskát. Megesett lány
volt ez a Mariska, és a falusi szülei nevelgették a
zabigyerekét. Később, amikor már nem nálunk szolgált, hanem
kitanulta a masszírozást, és úri házakhoz járt
dögönyözni, manikűrözni, felhozta a fiát Pestre, és ezt a
gyereket, a Pánkó Öcsit az apám segítette be a polgáriba.
Próbálkozott az egyik nyáron a kőfaragással is, naponta
kijött hozzánk. Végül az Öcsiből rendőr lett. Ott
járőrözött egyik este az Újpesti rakparton, amikor látja,
hogy a félhomályban emberek közelednek, kis csoportot kísér
öt-hat géppisztolyos nyilas. Tudta, hogy miről van szó, s nem
akart a közelükbe menni, de éppen arra jöttek, ahol ő egy
kapualjba húzódott. S akkor látja, hogy az egyik fegyveres a
Romi, akit kísér, az pedig a Nordio bácsi, a prémgalléros,
sárga kabátjában. Nos, az Öcsi hirtelen megfeledkezett az
óvatosságról, és odaugrott a Romihoz:
– Mit csinálnak? Hova viszik az
öreget?
– Aljas zsidóbújtató szocialista, őt
is belelőjük a Dunába.
– Meg van őrülve, Romeo, elfelejtette,
hogy az öregúr a Stella keresztapja?
A Stella elintézi magát a Jurcseknál.
Így menekült meg Nordio. Aztán az
ostromot is túlélte, negyvenkilencben tüdőrákban halt meg,
jóllehet sohasem dohányzott, még a passzív dohányzást is
kerülte. De Steineréket megölték a nyilasok, Romeónak meg
nyoma veszett az összeomláskor, bár valaki állítólag látta
negyven éve, Argentínában. Nordio Nazzarino elhalálozása
után apám lett az Astra Kőfaragó Rt. egyedüli tulajdonosa,
de ez, sajnos, pünkösdi királyságnak bizonyult. Hamarosan
államosították a céget. S amikor még Nordio bácsi hajdani
házát, a vállalat nevére bejegyzett Gondilla villát is
kisajátították, akkor az apám agyvérzést kapott. Nem bírta
elviselni, hogy elvették a vagyonát, a Gondillából meg
kiszórtak bennünket, és a kommunista párt kiutalta egy
Moszkvából hazatért írónak.
Az apám mindig dührohamos természetű
volt, rettenetesen tudott üvöltözni. Most is verte az asztalt,
és ordított: "Többé nem beszélek magyarul! Szarházi
banda! Porci ungheresi! Non parlare mai piů l’ungherese!"
Még négy napig élt a kórházban. Teljesen elfelejtett
magyarul. Már csak olaszul motyogott. Ott álltunk az ágya
körül, amikor meghalt. Szegény édesanyám hamarosan követte.
Amadé bácsi e megrázó
családtörténeti epizód előadása közben már egyre
nehezebben szedte a levegőt. Ideje volt elbúcsúzni.
– A mi történetünk innentől már nem
olyan izgalmas, csendben éltünk Borikámmal. Gyermekkel nem
ajándékozott meg bennünket a Jóisten. Én a fővárosi
temetkezésinél dolgoztam a nyugdíjazásomig. Hogyan tudtam
magunknak biztosítani a polgári körülményeket? Hát amikor
fenyegetőleg közeledett az államosítás veszélye, ide-oda,
zuglói kertekbe, pincékbe elhelyeztünk, elrejtettünk jó
néhány sírkőnek való márványtömböt, és ezeket oly
ügyesen játszottam át a kőfaragók kezébe, hogy a stiklit
soha senki se vette észre.
Ellenben jöjjön vissza a jövő héten,
kedves barátom, s elmondom magának a regény második részét.
Azt, hogy miként csinált karriert Ádua húgom, akiből
grófné lett Portugáliában.
– Sajnos, Amadé bácsi, kedden már
visszautazom Londonba. De jövök megint Pestre tavasszal.
– Tavasszal? Ahhoz még át kell élni a
telet – borongott az öregúr.
Nagy nehezen feltápászkodott a
karosszékből. Az ezüstkeretes esküvői képre pillantott,
félő volt, hogy harmadszorra is megmutatja, de ehelyett kis
csengettyűt vett fel az asztalról, és megrázta. Teréz jelent
meg az ajtó nyílásában.
– Teréz kérem, hozza be az úr
kabátját.
Ragaszkodott hozzá, hogy a kabátot ő
maga segítse rám.
– Jövőre leszek százéves. Nem a
génekben van. Senki sem élt ilyen sokáig a családban. A
Jóisten akarja így. Talán azért, mert még van tennivalóm
itt a földön. Ádua portugál románcát például szívesen
tollba mondom magának. Várom vissza.
A lift gombját ő nyomta meg. S utánam
intett párnás kis kezével:
– Che Dio t’accompagni!