![]() |
Erős Kinga
Ekler
Andrea:
Létra az örökléthez
Magyar
Napló, 2004
A fiatal irodalomtörténész első
kötetének elemző és egymásra reflektáló írásaiban –
ezek kutatásainak fontosabb állomásai voltak az elmúlt
években – olyan írók műveit vizsgálja, akik a földrajzi
távolság és a kronológiai különbségek ellenére az
alkotói lét közös kérdéseit vetik fel. Ekler Andrea kötete
hármas tagolású: az Alkotók és szerepek címet
viselő első részben hangsúlyos a Visky Andrásról szóló
tanulmány, hiszen annak címe – "Lehet-e a vers az
örökléthez létra?" – változik át Ekler kötetének
címévé is, s e szerző tollából származik a kötet
mottója, melynek első mondata így hangzik: "Az irodalom az
érvényes mondat keresése." S ez a mottó rejti magában a
"titkos kódot" is a további értelmezéshez. Az
irodalomtörténész az alkotói szerep alakulását vizsgálja,
elemzi, értelmezi. "Úgy vélem, leginkább a nyelvhez és az
alkotáshoz való viszonyában, s ezen keresztül
szerepfelfogásában megvalósuló hermeneutikai gondolkodás s
ennek költői megfogalmazása teszi sajátossá" – írja
Viskyről, miközben megragadni és felvázolni igyekszik
alkotói szerepét. Nemcsak a vizsgált szerző műveire, de
Ekler irodalomszemléletére is ez a fajta hermeneutikai
nézőpont jellemző, mely leginkább Heidegger gondolkodásával
rokon. "A megközelítés- és értelmezésmódot (...) úgy
kell megválasztanunk, hogy ez a létező önmagában és
önmagától mutatkozhassék meg. E létezőnek úgy kell
megmutatkoznia, ahogy mindenekelőtt és többnyire van: átlagos
mindennapiságában." (Lét és idő) Gadamer pedig így
ír erről Igazság és módszer című munkájában: "A
hermeneutika a filológiában és a történeti
szellemtudományokban egyáltalán nem az »uralkodás
tudománya«, tehát nem elsajátítás mint birtokbavétel,
hanem alárendeli magát a szöveguralmi igényeinek (...)
Értelmezések annak szolgálatában, aminek érvényesülnie
kell, de az alkalmazást is magukban foglalják (...) az ilyen
hermeneutika is az értelem érvényesülését szolgálja
azáltal, hogy kifejezetten és tudatosan áthidalja az időbeli
távolságot, amely az interpretálót elválasztja a
szövegtől, s legyőzi az értelem elidegenítését, mely a
szöveget éri." Mindez nem azt jelenti, hogy Ekler Andrea oly
módon kötelezné el magát egy vizsgálati módszer, szemlélet
mellett, hogy nem vesz tudomást más iskolákról: ismeri őket,
s ha munkájához szükséges, alkalmazza szempontjaikat, de
módszereiben és szemléletében elkötelezett a hermeneutika
mint olyan vizsgálati módszer mellett, melyben leginkább
érvényesül a szöveg szándéka, s mely módszer hallatlan
elemző szabadsággal ajándékozza meg. Ez nem módszertani
elfogultság, sokkal inkább egyfajta tapasztalásra való
készség, ami szükséges a szövegek megítéléséhez. Jó
példája ennek A Magdolna-szüzsék és motívumaik, valamint
ezek interpretációi Baka István, Viktor Szosznora és Borisz
Paszternak költeményeiben című rendkívül alapos
tanulmány is.
Ekler írásainak "egzisztenciális
értelme és súlya" éppen abban rejlik, hogy tiszta
odafordulással közelít ahhoz a műhöz, melyben érzi a
szépséget és a költészetet. Ugyanakkor kivétel nélkül
képes eljutni az ítéletig, mely írásaiban soha nem
ítélkezés, sokkal inkább eligazító értelmezés. Így jár
el abban a két pályaképben is, melyben Nagy Gábor és Novák
Valentin műveiről ír, melyekben az alkotói lét kérdését
mint létkérdést és a megjelenített alkotói szerepeket
vizsgálva a kényszerű és elkerülhetetlen sorsszerűséget
fürkészi.
A kötet második része, mely a Művek
mögé címet viseli, négy nagy ívű tanulmányt tartalmaz,
Németh László társadalmi drámáiról, Sütő András
prózájáról, Rákosy Gergely három regényéről és Bertha
Bulcsu hangjátékáról, mely tanulmányok e művek újabb
kiadásánál szolgáltak iránymutatásul.
Az Olvasatok cím mögé
sorakoznak fel a kötetbe válogatott kritikák: Baka István,
Kemény István, Dobozi Eszter, Vathy Zsuzsa, Sütő András,
Csoóri Sándor és Tornai József műveiről. Ezekben az
írásaiban a hermeneuta kritikus érzékenységével és
kifejezőerejével nemcsak az írások értelmi és esztétikai
tartalmát értelmezi, hanem a műben foglalt látomást
is. Ekler rendelkezik azzal a fogékonysággal és
kifejezőképességgel, amely nélkülözhetetlen a
kritikaíráshoz: képes rá, hogy a legkülönbözőbb szerzők,
egyéniségek megnyilatkozásaiba beleélje magát, de ugyanakkor
mindig tud mérlegelni, együtt vizsgálva a formát és az
értéket, melyet az adott mű képvisel. A vizsgált szöveget
nem kezeli tárgyként, érzelemmentesen, a tárgyilagosságba
vetett hittel. Nem "érti előre", hogy mit akar
"mondani" a szöveg: hagyja, hogy mondja. Ekler felismerte,
hogy nem a módszertani elfogultság, hanem – mint Gadamer is
írja – a tapasztalásra való készség az, amire szüksége
van a munkák megítéléséhez. Tanulmányain felismerhető
annak a szemléletnek a lenyomata, mely szerint a
vizsgálódónak alázattal kell közelítenie bármilyen
alkotáshoz. Az alázat abban nyilvánul meg, hogy felismeri a
műnek a jelenben hozzá szóló beszédét, vagyis nem rekeszti
ki a jelentést az alkotások értékeléséből.
Érdeklődési köre sokrétű. A
tanulmánykötetben az alkotói lét értelmezésén túl
megtaláljuk a metafizikai kérdéseket felvető művek
értékelését vagy éppen a csángómagyarokról szóló versek
bemutatását "Csángómagyart el ne veszítsd!"
címmel. Utóbbi írását eligazításul igényes néprajzi
minitanulmánynyal egészítette ki, mely látszólag ugyan
túlmutat az irodalomtörténész feladatán, de kétségkívül
árnyalja az értelmezést. A csángómagyarokról szóló versek
elemzésének végén így ír: "Emberként múlik rajtunk,
hogy vannak, s lesznek-e olyan helyek, ahol az emberek a
kiáltás jogáért fohászkodnak, s emberként kell tennünk
azért, hogy ha már kiáltani kell, azt minden ember tehesse a
saját anyanyelvén, megelőzve az elnémulást...".
Egyedül alázatos szívvel, mely
nélkül nincs se önismeret, se mások megértése, lehet
bármit is megértenünk és továbbadnunk bármely alkotó
művéből, gondolatából. Ennek a szemléletnek a birtokában
követi Ekler Andrea az alkotót, hogy célja szerint ő maga is
bejárja azt a szellemi utat, mely mind mélyebb rétegekbe
hatol, s melynek végső célja a "benne-lét"
megragadásának pillanata.