![]() |
Bogdán László
Hutera Béla utolsó utazása
Szépasszonyok a Duna mentén
– Fizet – néz Tóbiás az idősebb,
gyomorbajos képű pincérre, aki méla lesben várakozik az
ajtó mellett, s fázósan húzza össze magát. Előveszi
tekintélyes méretű, békebeli bugyellárisát, amelyhez, mint
kiderül, dunai hajós korában jutott, kalandos körülmények
között, mely kalandok – fejtegeti – általában
megtörténnek az olyan emberekkel, akik nyitott szemmel
járkálnak a világban, s bármi történik is körülöttük
és bennük, a szemüket csak azért sem hajlandóak lehunyni,
még akkor se – mondja Tóbiás vidoran –, amikor nőkkel
találkoznak, piros szoknyás, ábrándos tekintetű, szerelemre
és gondoskodásra vágyó nőkkel, ha kikötőkbe kormányozván
hajójukat, partra lépve, az öreg matrózkocsmákat
szórakozottan felkeresik, hogy hírekhez juthassanak a
megbolydult világ állásáról, s miközben a kocsma ablaka
alatt gorombán csörömpöl döglött lován a világszellem, a
nevezett hölgyekkel a világtól megundorodván megismerkednek.
Tapasztalatszerzés céljából nyilván, mivel pontosan úgy nem
tudják eldönteni hajójukon ringatózva a Dunán, hogy ők most
kurucok-e vagy netalán mégis labancok, mint odahaza maradt,
diktatúrában sínylődő, de a reményt és az igazmondást
soha fel nem adó honjaik. S azonkívül kik is tudhatnának
többet a reménytelenül végzetébe, pusztulása felé zuhanó
világról, mint éppen a vállalkozó szellemű, fehér lábú
vászoncselédek, akik a szeretett férfit úgy szívgödrön
rúgják táncos lábukkal, hogy nagy sokára az ágyukban tér
magához; akik szerelmük havában ugyanezen úriembert
kényeztetik, érette úgyszólván mindenre képesek, még arra
is, hogy megmossák a lábát, és a rózsaszín paplanos ágyba
hozzák neki a reggelit, s kedvtelve nézegessék, amint a
szerelmüket kiérdemlő dacos utazó jó étvággyal, mondhatni,
falánkul, két pofára zabálja a sonkát, s ha még azután is
kedvébe akarnak járni, még álmaikat is gondterhelten mesélik
el neki, és elvárják a megfejtéseket is a tapasztalt
férfiútól, hiszen ki is tudhatná kósza, nagyravágyó
álmaikat jobban megfejteni, mint éppen a sokat tapasztalt,
sokféle utat bejáró Hajós, aki kalandos életében már annyi
kikötőt és annyi karót látott, mely karókról nem rebbent
felé a vén varjú, ott állingált fél lábon, és károgott.
Ki tudná az álmok megfejtését jobban, mint nevezett
úriember, aki már annyi rózsaszínű és zöld paplanyos
ágyban ébredt, hogy felsorolni sem tudná, viszont előzőleg,
jól nevelt és fegyelmezett férfiú lévén, még álomba
zuhanása előtt, a soros szerelmét magához szorítva
rendszerint az akkor még idegen szobák sarkait is elnézegette,
nem felejtvén el természetesen annak rendje és módja szerint
gondolni is valamire egy-egy pókhálós, setét sarok kapcsán.
Mert mit lehet tudni? Ki mondhatja meg, hol kezdődik a babona,
és hol végződik a véletlen? Ezért azután ezek a kedves, a
Hajóst soha meg nem születetett (de egész boldogtalanul
elpazarolt életükben váró) gyerekükként babusgató
asszonyok megtudhatták, hogy repülni álmunkban több dolgot is
jelenthet, s ezúttal nem az a lényeg, hogy honnan nézzük
(lévén a botnak is két vége), hanem az, hogy hol is repül az
álmaiban felszabaduló és a szabadságot a levegőégben
madárként lebegve kiélvező szépasszony! Mert ha háztetők
felett szállong, az szegénységet jelenthet,
megaláztatásokat, reménytelenül besötétedő horizontot,
míg ha vizek vagy virágba boruló búzamezők, esetleg
krumpliföldek felett szálldos, az gazdagságot, megállapodott
életet, boldogságot jelent, a zabföldekről most nem is
beszélve, a zabföldek felett való repülés ugyanis a földre
szálló Kánaánt előlegezi. Míg torony felett lebegni
álmunkban gonosz ítélet, amelyet természetesen nagyszámú
irigyeink és ellenségeink mondanak ki felettünk és ellenünk,
legtöbb esetben nincsen is apelláta. Itt az asszonyok mindig
fázósan remegtek meg, szép arcuk megrándult, és elpirulva
vallották be, hogy ők hajnali háztetők fölött repültek, a
tiszta levegőből nagyokat szippantva, s távolabb, az akkor
még kék (s álmaikban örökké kéknek is maradó) Dunán
látni vélték a Hajót is, amelyet éberen is, álmukban is
örökké vártak, de legtöbbször kiderült, hogy csak
szemérmetlen és csalafinta káprázatok játszottak velük, és
megint nem a Gazda Remény elnevezésű hajója érkezett meg,
hogy a fedélzetről partra szálló és látogatásukra csokor
szegfűvel érkező férfiúval néhány órára, napra – soha
nem lehetett tudni, meddig maradt, bizonytalanságban tartotta
őket, de az is szép volt, lehetett reménykedni legalább, s
volt mire emlékezni magányos éjszakákon, amikor úgy lebeg a
hold a ház felett, mint a Gazda kifürkészhetetlen, közömbös
ázsiai arca – otthonukba varázsolja a vidámságot! Ez annál
is különösebben hangzott, mert hiszen ő ott feküdt az
ágyukban, s tömte magába a sajtot vagy az ikrával megkent
pirított kenyeret, esetleg lágy tojást kanalazott pohárból,
s miután az első pohárka papramorgót krákogva vette
magához, a nő szemébe mélyedve levonta az egyetlen
következtetést. Tiszta skizofrénia, kedves! Mármint a
boldogság felé törekedő életünk. Aztán a tálcát
óvatosan téve le az ágy mellé a földre, magához vonta az
elpiruló asszonyt, s kihámozva pongyolájából, lábujjától
a homlokáig csókolván össze, egy másik birodalomba ragadta
magával, ahol már telhetetlen ölének vallotta meg a
különféle, néha egymásnak is ellentmondó álomfejtéseket.
Aztán repetát kért, s az asszonyok boldogan szaladtak ki
ennivalóért a konyhába, s mezítláb, szétnyíló piros
pongyolában állingálva előtte bámulták, amint telhetetlen
étvággyal eszik. S ha jóllakott, esetleg ismét kihámozta
őket pongyolájukból, s nyögve hatolt beléjük, vagy tovább
fejtegette elgondolkozva a repüléshez tapadó jelentéseket,
melyek nyilvánvalóan számosak, mint seregélyek a falu felett.
Így jelentheti a rabságban vergődő lélek felszabadulását
is, boldog mámorát, ahogyan azt Szepes Mária rongyra olvasott
álmoskönyvéből is megtudhatjuk, mely sok viszontagságon
átment kötetet Fruzsina, szőke mohácsi szerelme ajándékozta
neki, még valamikor hajós karrierje és az ötvenes évek
legelején, amikor odahaza már készültek a kuláklisták, és
Vilmos bátyját már el is hurcolták magukkal a milicisták,
hogy sok kihallgatás után egy soha el nem készülő csatorna
partján, negyvenkét fokos melegben, egy betoncsőben
töprenghessen elrontott életén, és eldönthesse, megsül,
vagy mégiscsak aláírja a kollektívbe való belépési szándékát
rögzítő nyilatkozatot. Vilmos végül is aláírta, de az
vesse rá az első követ, aki a megsülést választotta volna
kilátástalan és kiszolgáltatott helyzetében. Így lett hét
esztendővel a felsőtábori kollektív hivatalos megalakulása
előtt már kollektivista. Mialatt ő, a szerencse Ausztriába
szakadt fia, nem tudván eldönteni, kuruc-e vagy labanc, netán
mind a kettő, nőtől nőig hajókázott az öreg Isteren, amely
folyam azokban az elfuserált esztendőkben egyre mocskosabb
lett, s ha valami nem tetszett neki a világban, nagyokat
köphetett a Dunába, megcélozván a költő által is
emlegetett, Fekete-tenger felé törekvő dinnyehéjakat. Volt
szeretője Regensburgban (mostani gazdasszonya, Hédi, aki akkor
még fiatal, bolondos lányként állandóan érette imádkozott,
nehogy valami baj érje veszélyes útjain, s ha megjött,
mindég hatalmas fazék tárkonyos bárányfejlevessel várta,
melynek elkészítésére szintén a már emlegetett
Fruzsinától kapott használható receptet, aki még tárkonyt
is termesztett kertjében, hogy a Tóbiás úr leveséből ez a
honfoglaló magyarok által is ismert fűszerszám ne
hiányozhasson...) Walhallában a szép, ringó járású Betti
várta, akivel a Duna-parton hosszú sétákat tett holdfényes
éjszakákon, s felsőtábori gyerekkoráról mesélt, mialatt a
hölgy ábrándosan meresztette rá kancsal szemét a
holdfényben, s ruháján alig lazítva, mohón vonta magához,
nem tudván kivárni, amíg hazaérkeznek különben barátságos
otthonába. Volt barátnéja természetesen Passauban is, a
szőke Rita, aki mindég fürdeni csábította a Dunába, és a
vízben mezítelenül simulva hozzá, oly hosszan csókolta, hogy
sokszor majdnem megfulladt. Bécsben a fekete, Felvidékről a
császárvárosba emigráló Hanka várta, aki mindég fánkot
sütött a tiszteletére, és elvárta, hogy először mindég
állva, a konyhában, a piruló fánkok színe előtt tegye a
magáévá. Pozsonyban a pirulékony Erzsébet, egy hajdan jobb
napokat is látó nemesi család életunt, mélakóros sarja
várakozott reá, aki lovacskázni szeretett, a mondókára –
gyí macsi Brassóba, gyí! – természetesen ő tanította meg,
s fújta is a szépasszony fáradhatatlanul, soha meg nem unva a
meleg karót, és azt, természetesen, hogy mióta az isten napja
rá sütött, édeleghet kedvére, közben főtt a konyhájában
a kakasleves sárgarépával, petrezselyemmel, karfiollal, karalábéval,
krumplival, hogy délben egy pohár papramorgó szertartásszerű
elfogyasztása után majd ezzel a leveskölteménnyel traktálja
a szeretett férfit, mely levest természetesen hosszúlaskával
tálalta fel, s hosszan elnézegette, ahogyan a Hajós kimért
mozdulatokkal, mintha feladatot teljesítene, kanalazza a levest,
s időnként a társalgás fenntartása céljából némely
régebb elfogyasztott húslevesekhez fűződő csélcsap
emlékeit is előadta, természetesen kidomborítván, hogy ama
régen elfogyasztott levesek Erzsébet kakaslevesének a nyomába
sem érnek... Komáromban is volt szerelme természetesen, a
szeleverdi Rozáli, aki viselkedésével, kacérkodásával,
mozdulataival bűvölte el, amelyek bártáncosnők számító,
férfiakat megvadító mozgásaira emlékeztettek, nem is
beszélve bizonyos hastáncosnők erotikus magakelletéseiről.
Rozáli, bevallhatja, sok álmatlan éjszakát is szerzett neki,
mely éjszakáknak csupán egy, bevallhatjuk immáron, a sors
kiszámíthatatlan kegyetlenségéből nagyon kis részét
tölthette Rozáli ölelő karjaiban, noha amaz éjszakák mégis
megmaradtak mindmáig benne, hiszen komáromi szeretője
ötletekben kifogyhatatlan volt, tudta, mivel kell felhívnia
magára a figyelmet. Ennek ellenére ahányszor meglátogatta,
mindég házon kívül volt, igaz, a lábsúrló alatt hagyta a
kulcsot, mintha minden pillanatban a Hajós tisztelgő
látogatására számított volna, úgyhogy ő behatolhatott
szerelmük szentélyébe, pohár bort forgatva szájában, a
kamra kulcsa is ki volt mindég készítve, Rozálinak igazán
nem voltak előtte titkai, elnézegethette a tutajszerű széles
heverőt, és odaképzelhette a mezítelen nimfát is, a ház
asszonyát, de ő nem akart sokat képzelődni, unta is magát
egyedül, következésképpen visszabújt viharkabátjába, és
az erős szélben mindég elindult a huzatos utcácskákon
megkeresni kikapós szeretőjét, akit ilyenkor jobban kívánt,
mint bármelyik másik nőismerősét, és akinek kacagásában
egyebekben annyit gyönyörködhetett. Noha legtöbbször őt
kacagta ki a szeleburdi leányzó, kielemezve más kikötőkben
reá váró szerelmeit. Sokat tudott Rozáli, persze nem
eleget... Legtöbbször, meg kell vallania, kocsmákban lelt rá,
ahol bizalmatlan, borostás, rossz szagú kupecek társaságában
illegette magát piros szoknyájában, és a cigány muzsikáját
hallgatva félrehajtott fejjel a távolba meredt, ahol a
keresztútnál, a feszület alatt ő várta, hosszú fehér
ballonban, fekete kalapját szemébe húzva, elmaradhatatlan
álmoskönyvével a kezében. Bevallhatja, sokat verekedett a
kupecokkal Rozáli miatt, de megérte. Egyetlen más asszony
mellett sem érezte olyan erősnek és szabadnak magát, mint
éppen mellette. Amikor Rozáli a rituális fürdés után mellé
bújt az ágyba, és forró teste sütött, mint egy kályha,
úgy érezte, már közel van az otthonához. Amikor hosszú,
fehér combját derekán átvetve s borzas fejét vállgödrébe
fúrva, mintha félálomban lenne már, rekedt hangon,
bizonytalanul jegyezte meg: tizenhét, ne felejtse el, Tóbikám,
tizenhét (mert Rozálinak a cigányzenén és a férfiakon
kívül egyetlen komoly szenvedélye volt: a lutri), mindég
nevethetnék tört rá, s amikor végre birkózások,
simogatások, forgolódások után beléhatolt, mindég úgy
érezte, hosszas távollét után érkezik haza, s már az sem
zavarta, hogy a komáromi szépség egyfolytában nyerni akart a
lutrin (későbbi nevén: a lottón.) S miközben hajnalban
csókjaival ébresztve őt, kacagva fogadta ismételten magába,
és hímgalambjának, kankutyájának, gazduramjának nevezte,
hosszasan el is tervezte, hogy mire költi a pénzt, ha végül
nyerni fog. Amiben, tegye hozzá, nem is kételkedett.
Az erszényt is tőle kapta. Rozáli
örökségével, körmöci aranyakkal volt bélelve, mely aranyak
Bécsben Friedmann régiségkereskedő ismerősénél leltek
újra gazdára, megfelelő mennyiségű schilling ellenében,
mely pénzösszegeket azután ő tette meg Rozáli számaival a
bécsi lottón, s miközben reggel a felkelő nap fényében
Rozáli elképesztően kifinomult belső mozgásokba kezdett, őt
megőrjítve – mint rekedten mondotta, azért is, hogy legyen
mire emlékeznie, amikor ki tudja, milyen utolsó riherongyokkal
csalja meg őt –, nem is sejtette, hogy tőle immár
függetlenedő számai ki is jönnek majd a bécsi
szerencsejátékon. Igen, egyszer Rozáli tényleg nyert!
Elképesztően nagy összeget nyert, melyet meghatalmazásával
ő vett fel, s rakott be a bankba, hiszen akkor már lezuhant a
vasfüggöny, és a komáromi szépségkirálynő nem mehetett
maga a pénze után a szabad világba. Így ő nyitott a nevére
bankszámlát. Kricskó Rozália Máriának hívták, kisebb
összegeket a későbbiekben át is lopott neki, hogy a
csehszlovák szocialista paradicsomban boldogtalan életét
valamivel könnyebbé tehesse! Mallorcán nyaralhatnék,
méltatlankodott Rozáli, és fújt, mint a vadmacska, hajókat,
sőt repülőket vásárolhatnék, házakat Párizsban,
Nápolyban, Velencében, annyi pénzem van, hogy akkor se tudnám
már elkölteni, ha két kézzel szórnám, s ehelyett itt ülök
ebben a nyomorult Komáromban, s hónap végén számolom a
garasokat, ha nem akarok éhen halni. Hát igazság ez?! A
bugyelláris mindenesetre nála maradt, dugdoshatta is eleget
többi szeretői elől, mert nőismerőseiben kivétel nélkül
túltengett a gyanakvás, az őt szerető asszonyoknak egyetlen
közös vonásuk volt: a vad, brutális, esztelen
féltékenység. Hát rejtegette is a váci kertes házban az
ábrándos tekintetű Karolina elől, akit virágain kívül –
csodálatos virágoskertje és üvegháza volt – csak ő
érdekelt, és mindég négykézláb, a hatalmas méretű,
Jézust a keresztfán ábrázoló olajnyomat előtt fogadta őt
magába, s közben ugatnia kellett, mint egy kutyának, mert a
kéjtől vonagló és hörgő Karolina épp üzekedő kutyáknak
képzelte kettősüket, s állandóan arról ábrándozott, hogy
egyszer telhetetlenségükben tényleg össze fognak ragadni,
mint a kutyák, és akkor mi lesz jelesen, ha az ő csodatevő
instrumentumára zárul a boszorkánygyűrű?! Ő ugatott,
ahogyan elvárták tőle, és döfölte Linát lankadatlanul,
miközben a rezedákra és estikékre, rózsákra és a huzatban
fázósan remegő kényes tulipánokra gondolt, s arra, hogy mi
lesz, ha egyszer Lina tényleg megtalálja a bugyellárist. De
nem találta meg! Rejtegette Pancsován is Dusenyka elől,
nagyobb méretű tyúkpajtára emlékeztető, gerendákon álló
házikóban, ahová létrán kellett felmászni, és a létrát Dusenyka
mindég gondosan felhúzta, hogy ne lephesse meg őket senki.
– S akkor mindég arra kért, hogy
fütyülnék néki bizonyos dallamokat, és ha kitalálom, hogy
ő pontosan mely nótára gondolt, mindent megtehetek vele, amit
csak akarok, eljátszhatjuk az elrabolt delnő történetét,
akit egy vadember ejtett fogságába, de én sokkal jobban
szerettem, ha kibonthattam hosszú, derékig érő ébenfekete
haját, hogy betakarózzak vele, s azután összeölelkezve
tervezhessük közös jövőnket, mely álomban sok gyerek
futkározott körülöttünk, és mindég sütött a nap, én a
napsütésben kenegettem a lurkóknak a mézes-vajas kenyérkéket,
miközben ő, a ház asszonya, a tükör előtt üldögélve fésülhette
ében hajzuhatagát, amelyből szikrák csaptak ki, hogy
elvakítsanak, hogy soha többé ne nézhessek büntetlenül más
női személyekre, hogy becsüljem meg ama kincset, amelyet az
ő, a Dusenyka személyében kaptam, az Isten kegyelméből, noha
meg sem érdemeltem. Itt mindég felnyögött, nem utolsósorban
az én kitartó és önzőnek azért nem kimondottan nevezhető
munkálkodásaim egyenes eredményeképpen. És hullámozni
kezdett fehér teste, mint a tenger, miközben sátorhajával
betakarta az arcomat, és csókjaival kényszerített, hogy
szemem is behunyjam. Minek annyit látni, nem igaz? És dugdostam
a csalfa Rozáli varázslatos tulajdonságokkal bíró
bugyellárisát Belgrádban is, az almamagbarna hajú Mira elől.
Annál is inkább, mivel ez a szerelmében
önfeláldozó és odaadó leányzó volt a legféltékenyebb
valamennyi akkori nőismerőse közül, és egyszer, amikor egy
nándorfehérvári kiskocsmában kikötői kurvák
társaságában talált rá, piros retiküljével verte ki
vetélytársnőit a becsületsüllyesztőből, hogy utána kézen
ragadván, eliramodjon véle a parkba, ahol a szürkületben,
állva fogadta magába, egy fának dőlve, és az sem érdekelte,
hogy megláthatja valaki, amint vonaglik és nyögdécsel, s az
sem, hogy ugyanazok meg is hallhatják, amint óvatlanul
százszor is elmondja, hogy csak őt, a Hajóst szereti, s
követeli, hogy mondja hangosan a verset:
Ó, te csalárd, aki egy leány
kedvéért sem javulsz meg,
máris erőt vehetett rajtad az
álom-iga?
Már kiesett lármás Suburám sok titka
a fejedből,
s ablakom is, mit szétnyűtt az
éjjeli csel,
hol kötelem leeresztve repültem
– hányszor? – elébed
váltogató kezem úgy ért el,
ölelni nyakad?
Ó, hányszor hulltunk szerelembe az utca
kövén, mit
nem melegített más, csak
köpönyegünk meg a vágy...
Igen, Sextus Propertiust kellett szavalja
neki állandóan, mert Mira tanárnő volt, klasszika-filológus,
és élt-halt ezért a Cynthia iránti szerelmét mélabúsan
zengedező ókori poétáért, és arra kényszerítette őt,
hogy kívülről is megtanulja néhány versét és
fragmentumát, és hogy ezeket azokban a pillanatokban mondogassa
hangosan, amikor ő éppen a csillagokat, a napot és a holdat
akarja lerúgni az égről. Igen, Mira rajongott ezért a
különös, borongó római költőért, akinek a verseiben
állandóan a mulandóság köszönt reánk, sejtelmesen,
hátborzongatóan, kísértetiesen. Egy padlásszobában lakott a
kedves Mira, festett is, s a fények miatt választotta ezt a
lakást, s ő hajnalonta, ha nem tudott aludni, mindég kiült az
ablakba, nézegette Belgrád veresedő háztetőit a kigyúló
fényben, és Propertiusszal mondogatta (miközben Mira
mezítelenül, szétvetett karral és lábbal aludt az erősödő
fényben), hogy "traiecit et fati litora magnus amor", ami
körülbelül annyit tesz, hogy a nagy szerelem átalmegy a sors
partján... Soha nem tudott továbbjutni, mert Mira felébredt,
és álomtól elfúló hangon hívta magához, s miközben
mesterien fújta a bíborfuvolát, ő sajgó szemmel mindég egy
madarat látott elrepülni az ablak előtt, de soha nem tudta
megállapítani, hogy milyen madár volt, sas, holló vagy
fülemüle, mert a féltékeny Mira kezével takarta el a
szemét... Rejtegette a bugyellárist a galambóci fogadósné, a
molett Szvetlána elől is, hosszú esztendőkig, dunai hajós
korában külön szobája volt a Fekete Csillagban, amelyet a
szeretkezés közben vadul és több nyelven káromkodó,
telhetetlen fogadósné akkor sem adott ki, amikor ő a Duna
országútjait járta, s aki különösen rossz néven vette, ha
olyan csecsebecséket talált fekete utazótáskájában, mely
csecsebecsék és bizsuk feltehetően más s idegen nőktől
származhattak. Ha ilyeneket talált, megvadult, szidalmazta őt,
és sírt, kifejtette, hogy a Hajós meg sem érdemli az ő
állhatatosságát s mindent egy lapra feltevő szerelmét,
hiszen ha a férje, a fogadós rájön kapcsolatukra,
mindkettőjüket megöli! Asszony a szerelméért kockáztathat
többet?!... Dugdosta a bugyellárist másik galambóci
szeretője, a szőke, kék szemű, szűzies Anna elől is, akivel
maga Szvetlána ismertette meg, s az ő társaságában ebédelni
is a fogadóba jöhetett, hiszen a férje előtt Anna jelenléte
megnyugtató jelnek számított. Azután hogy és hogyan nem,
összecsúsztak a szép szendével, aki mindég a feszület
előtt eskette meg őt remegve, hogy őt, csakis őt szereti,
hogy azután az ő szerelmi rohamozásait sikoltozva fogadván,
ő maga esküdjön meg, hogy soha még férfit nem szeretett
ennyire, soha még férfi nem okozott neki ilyen gyönyöröket.
Sajnos, egyszer bejelentetlenül érkezett, s a nyitott ajtóból
hallhatta, amint egy útonjáró szakállas pribéknek ugyanezen
szavakat mondja a szelíd Anna. Nevethetnékje támadt, nem is
zavarta meg őket, elment Szvetlánához, de csak a férje volt
otthon, aki borral kínálta, kockázni kezdtek, és ő nyert,
nyert és nyert, ami, lévén akkoriban a kelleténél jobban is
babonás, csak egyet jelenthetett, hogy nincsen szerencséje a
szerelemben, de ez a felismerés a fogait vadul csikorgató
fogadóst egyáltalán nem vigasztalta volna meg, még akkor sem,
ha tudja! Őt nyilván nem a szerelem érdekelte, hanem a kocka,
és felbőszítette, hogy állandóan dupla hatosokat dob, és
elnyeri más kalandoroktól és utasemberektől kockán
megszerzett pénzét! Aztán hazaérkezett a piacról Szvetlána,
és tegnapi birkapörkölttel kínálta őket, de a dolgokon már
aligha lehetett valamit is változtatni, főleg miután Anna a
torzonborz udvarlójával megérkezett a fogadóba, s mint régen
látott szerelmesét üdvözölte őt, kihívta az udvarra is,
miután a félrészeg szőrmókot úgy mutatta be neki, mint
unokabátyját, és remegő kezével már a sliccét gombolta,
amikor ő elfulladva taszította el, "láttalak, szép maszk,
megcsaltál!", és be akart menni a fogadóba, de akkor
Szvetlána termett előtte, és nevetett: "na és te nem
szoktál megcsalni bennünket?", s azzal a két nő nevetve
vetette rá magát, azt hitte, azt az estét nem is éli túl, de
ám-lám mégis itt van, szerencsésen sikerült megszabadulnia,
s Szvetlána férjével hajnalig borozgatva végighallgatnia a
sánta citerás megejtő repertoárját. Orsován is rejtegette a
bugyellárist, a gránátostermetű Mirabella elől, aki, óhitű
lévén, a többi fehércselédnél is babonásabb volt,
mindenben égi jeleket látott, s ölelkezéseik után mindég
szelíden ígérte meg, hogy szörnyű átokkal sújtja, ha
megpróbálja idegen és tisztátalan kancákkal megcsalni őt,
mi több, átka odahat, hogy instrumentuma leszárad, eltűnik,
és farka nő, mint a bakkecskéknek, mi több (ígérte
Mirabella, miközben szelíden ringatta testén, és
altatódalokat dúdolt neki), az álmaiba is beférkőzik, és
soha nem lesz egyetlenegy nyugodt pillanata sem, minden
keresztúton ő várja más és más alakban emez álmokban,
minden téren ő áll majd, minden tükör előtt ő
fésülködik, minden ablakból ő hajol ki, minden utcasarkon az
ő zöld szoknyáját lebegteti majd a csapodár szél, minden
mézeskalács szívben az ő arcát látja, és semmit sem tehet,
mert hiába indul meg a lépcsőkön, a szobát, melyen ő hajolt
ki, nem találhatja meg többé soha, a tükröt sem lelheti fel,
melynek ezüst felületén az ő arca meredt rá, a keresztút is
állandóan távolodik előle, s ő integetve lesz egyre kisebb
és kisebb... Hát gondolja meg jól, fonta rá magát, és piros
piócafoltok jelezték, hogy a féltékenységében már
többször beígért vámpírszerepre is komolyan készülődik
ez a felettébb babonás hölgy, s harapásai jelezték azt is,
hogy már tett is szert bizonyos előmenetelre, s az
átváltozás végeredményben sem nehéz nem lesz, sem
lehetetlen, de ő ezt már nem bírta kivárni, hajnalban
szökött meg az alvó Mirabella mellől, s meg sem állt
hajójáig, noha a félhomályban bizonyos volt, hogy senki sem
követi, mégis állandóan Mirabella fehér arcát és vadul
villogó fekete szemét látta, s magára zárva a fülke
ajtaját három pohár szilvóriumot is megivott, hogy
szívverését csillapítsa, ám amikor remegő kézzel fogott neki
beretválkozni, csorba tükrében hirtelen látta meg az asszony
arcát, telt, vörös szája kinyílt, és megvillantak
metszőfogai, s ő már tudta, hogy Mirabella vámpír lett, s
nem csodálkozott azon, amikor Hermann, a segédkormányos,
kopogva ajtaján, dörmögve jelentette, hogy egy hölgy vár
reá a rakparton. Anélkül, hogy ellenőrizte volna, tudta, csak
Mirabella lehet, ezért arra utasította a vonakodó Hermannt,
hogy hazudja azt, a Gazda momentán nincsen a hajón, s rettegve
leste, hogyan toporzékol hiúságában megsértett szeretője,
és hogyan átkozza el őt, de már nem érdekelte semmi, a
foltokat és harapásokat aggályosan vizsgálta meg tükrében,
és elhatározta, hogy darab ideig nem fogja szerencséltetni
látogatásaival a zaklatott és teljesen megvaduló Mirabellát.
Annál is inkább megtehette ezt, mert a nem is olyan távoli Ruszéban
bolgár szeretője, Milánka várta, ő nem volt féltékeny,
mint társnői, előle a bugyellárist sem kellett dugdosnia, ő
a többiekről is tudott, s különféle ételrecepteket
küldött nekik, a töltött padlizsán elkészítési
módozatait például vagy a piláf különféle receptjeit, a
sörbetekről, rahátokról, cukros diókról és csokoládéba
forgatott mogyoróról most nem is beszélve. Milánkánál
már-már otthon is érezte magát, főként mert a kedves,
lányos külsejű, rövid, fekete hajú leányzó a szerelemben
is a változatosságot szerette, s ha olvashatta volna a Káma-Szútrát,
bizonyára nem is csodálkozott volna el különösebben, hiszen
ő igazán megkérdezhette volna, hogy mi ezekben a csodálatos
vagy különös, hiszen eme bizarr pozitúrákat ő már jól
ismerhette saját változatos szerelmi gyakorlatából, hiszen
őt igazán nem volt nehéz rávenni valami olyasmire, amit még
nem próbált ki, ő csilingelőn kacagva, csillogó szemmel
kísérletezett mindenféle ördöngös pozícióval, hiszen a
cél, saját gyönyöre szentesítette a furcsa és bizarr
"eszközöket". Milánka emellett szintén igen-igen babonás
volt, s annyi ételreceptet küldött a mohácsi Fruzsinának,
akivel levelezett is, s ő volt a postás, hogy a hálás
mohácsi asszony neki is megszerezte a magyarul fellelhető
különféle álmoskönyveket, s Milánka, csak hogy megfejthesse
különös visszatérő álmait, magyarul kezdett tanulni
magányában, s amikor megunta őt, nevetve küldte tovább
román szeretőihez. Hiszen innen már román szeretői
következtek: Bráilán (mely várost levantei hangulatáért és
életvidámságáért különösen kedvelte) a karcsú,
balett-táncosnőkre emlékeztető Roxána várta, egy jelenleg
átmenetileg Brazíliában tartózkodó román herceg balkézről
való gyönyörű leánya (a napra lehetett nézni, legfeljebb
könnyezett utána az ember szeme, de rá nem), aki a
medvebőrökkel burkolt, pajzán szerelmi jeleneteket ábrázoló
képekkel teli szobájában, fölöttébb furcsa erotikus
asszociációkra csábító vörös fényben mutatván be sztriptíztáncát
a nagy állótükör előtt, amely megduplázta gyönyörű
alakját, és az őrületbe kergette őt, az ezeregyéjszaka
hangulatait varázsolta eléje. Igaz, hogy utána mindég
fölösen megvigasztalta... Egyebekben a képeket is ő festette,
pictornak készült, ahogy ő mondotta nevetve, pictoricának,
azaz festőcskének, és természetesen egyetlen igaz
szerelméről, őróla is készített rajzokat, ma is őrzi őket
regensburgi padlásszobája zárt ládájában, hogy a
féltékeny Hédi ne férhessen hozzájuk, s ha akarja, majd
megmutogatja őket, elmesélve mindenik rajz különös
történetét. Roxána nemcsak a szerelemben volt állhatatos és
kitartó, de a képzőművészeti akadémiát is jeles
eredménnyel végezte el, nagy csoda volt természetesen még az
is, hogy egyáltalán elvégezhette, hogy rossz káderlapja,
gyanús származása dacára egyáltalán felvették, hiszen
nyílt titok volt Bukarest- és Bráila-szerte, hogy egy Nyugatra
emigrált Sturdza herceg törvénytelen leánya, de Roxánának
nemcsak főúri atyja, de magas pártfogói is voltak, a balkáni
jó Isten kifogyhatatlan kegyelméből, többek között a román
kommunista párt egyik élen járó korifeusa is, aki pályáját
az átkos kapitalizmus zord hétköznapjaiban mint Sturdza herceg
gépkocsivezetője kezdette el, amíg a kommunisták közé nem
keveredett, s börtönbe nem került meggyőződéséért, mely
tömlöcből a herceg szedte ki kapcsolatait mozgósítva, mert
nem felejthette el neki, hogy gépkocsiján mennyit hordozta őt Bráila
városába, Roxána csodálatos szépségű, török
származású anyjához, akit az érzelmes herceg mindenkinél
jobban imádott. Ez az egykori sofőr, későbbi hithű bolsevik,
születésétől ismerte a szép Roxánát, s amikor értesült
róla, hogy tehetségét a képzőművészeti akadémián
szeretné továbbfejleszteni, oda is telefonált a rektorhoz, felhíván
a meglepődött férfiú figyelmét Roxana nem mindennapi
rajztehetségére, amelyről a megszólított elvtárs, maga is
kiváló grafikus, hamarosan meg is győződhetett saját
szemével, s ettől kezdve Roxána felívelő pályáján csak
egyetlen dolog számított, a tehetsége és érvényesülése
elől úgyszólván minden akadály elhárult. A szép hercegnő
sorsával is példázta ama velős francia mondást, amelyet Mateiu,
a nagy Ion Luca Caragiale nem kevésbé vakító tehetségű, furiózus
természetű, misztikus kisfia regénye elé jegyzett
mottóként: "Que voulez-vous, nous sommes, ici aux portes de l’Orient,
ou tout est pris ŕ la légčre..." Amit magyarul úgy lehetne
távoli sejtelmes visszfényeként a vakítóan szellemes
eredetinek visszaadni, hogy: Mit akarnak? Itt Kelet kapujában
vagyunk, ahol mindent könnyedén vesznek, vagy másképpen: nem
vesznek egészen komolyan...
Kiállításokat is rendezhetett a
gyönyörű Roxána, sikerei is voltak természetesen, sok
képét el is adván, megalázó anyagi gondokkal sem volt
kénytelen szembenézni, mint az átkos, gyászokkal,
nyomorúságokkal, törvénytelenségekkel, megalázottságokkal,
félelmekkel és halállal teli ötvenes évek Romániájának
annyi vitathatatlanul jobb sorsra érdemes szép leányának és
asszonyának, csupán – mindenkinek a magáé – külföldre
nem engedték el, noha akkoriban már nagy és titkos
levelezésbe kezdett a Săo Paolo melletti haciendáján
betegeskedő és rá egyre többet gondoló úratyjával, aki
végre közeledni érezvén a szörnyű véget – amelyik a
költő szerint úrnak-szolgának egyként eljön, hogy elragadja
őket az árnyékok honába –, adoptálni szerette volna őt,
hogy mint egyetlen és bizonyított leszármazottja
örökölhesse a hatalmas, mesebeli Sturdza-vagyont, mely kincs
részben értékpapírokban, részben arany- és ezüstékszerek,
násfák, kösöntyűk, gyöngyök és gyűrűk formájában
rejtőzött egy svájci bank titkos széfjében, de velencei, génuai,
párizsi házak is tartoztak természetesen hozzá, nem is
beszélve a brazíliai hacienda körüli tágas birtokról,
kertről s a hozzá tartozó több ezer holdas földterületről,
a hajókról, amelyek a Sturdza család címeres zászlói alatt
kerengnek nyughatatlanul a világ óceánjain, s várják a veres
hajú amazon örökösnőt, hogy körbejárhassa végre vagy a
Moldvai Bölényen, vagy a Plevnán a földgolyót, s eljuthasson
álmai városába is, a távoli és rejtelmes Makaóba – –
– De az útlevelet még a nagy hatalmú pártkorifeus sem tudta
– lehet, nem is akarta – elintézni, ezért a sértett,
bánatos és bosszút esküdő, világ körüli utazásokról,
Rio de Janeiró-i karneválokról, párizsi bálokról álmodozó
Roxána általa, az ő elhanyagolhatatlan közreműködésével
élénk levelezésbe kezdett atyjával, akinek egy Zsán nevű,
apró termetű, olajosbarna arcú, elszánt ügynöke és
bizalmasa valamikor az Úr 1955-ik esztendejének májusában
jelent meg regensburgi háza kapujában, és felőle
tudakolózott az ijedt és borzas Héditől, aki félénken
közölte a fekete ruhás, elfuserált temetésrendezőre
emlékeztető, választékosan, bár észrevehető idegen akcentussal
beszélő emberkével, hogy ő ilyenkor mindig a Halászok Álma
nevezetű kocsmában biliárdozik barátaival, ottan megtalálja.
Már esteledett, és az ijedt Hédi, bár a kaput nem nyitotta
ki, szíves szóval igazította útba az udvarias emberkét,
merre is találja a félhomályban a Halászok Álmát. Zsán
hálálkodva köszönte meg a szíves útbaigazítást, csókot
lehelve saját kezére s pajzánul feléje fújva búcsúzott a
kedves hölgytől, aki remegve nézett utána az árnyakkal teli
utcán, aztán megindult apró, de céltudatos lépteivel a
Halászok Álma felé...
– Minderről először Roxána galaci barátnéjának,
a kancsal Veronikának meséltem, a város egyik, akkori
szocreál mértékkel mérve is elegáns kocsmájában, kanalazva
a pacallevest, s várva a beígért sült halakat... Veronika, ez
az ifjúmunkás-szövetségben is magas tartományi funkciókat
betöltő hajadon csillogó szemmel figyelt, s időnként
vándorútra indult cipőből kivont lába is az asztal alatt,
térdemet, sőt combomat simogatva. Veronikával egyebekben maga
Roxána hozott össze, amikor egyszer, egy kiállítás
megrendezése végett sürgősen a fővárosba kellett
vonatoznia, és nem szerette volna, ha unatkozom. Már az első
látogatásomkor eldőlt a sorsunk, miután becsengettem a galaci
főtéren álló bojárház első emeleti lakásába, azonnal meg
is bántam, a helyi ifjúmunkás-szövetség üdvöskéje ugyanis
fölöttébb bizalmatlanul és kedvetlenül fogadott, először
láthatólag nem is ismert meg, kancsal szemével úgy nézett
rám, mint egy idegenre, hellyel sem kínált, gorombán
kérdezte meg: hát téged ki küldött? S csak amikor Roxánát
megemlítettem, derült fel az arca. "Hát persze, te vagy a
tengerész" – mosolygott rám. Künn vusibáltak a macskák,
gyönyörű júniusi éjszaka volt, de Veronika elvtársnő, noha
bizalmas mosolyából következtettem arra, hogy mégis
emlékszik amaz éjszakai táncainkra, amikor a távozó Roxána
rábízott, s mi egy mulatóban, a tébolyító dallamokra
szorosan összefonódva töltöttük az időt. Azután az volt az
érzésem, hogy csalódtam, hiszen nyakig gombolt blúzban és
sötét, katonás szürke kosztümben Veronika egyelőre semmi
jelét nem adta annak, hogy mégiscsak emlékszik arra az
éjszakára, amikor olvadékonyan simult a karomba, s akkor sem
tiltakozott, amikor künn a hajnali utcán szájon csókolva
benyúltam blúzába, hogy tenyerembe vegyem körte alakú
mellét. Akkor több nem is nagyon történhetett, ötkor indult
tovább a hajóm, ma is előttem van az elvtársnő, amint
fázósan összehúzódva keszkenőjével integet a mólóról. Most
viszont egészen más csodát produkált, nem átallotta
készülő jelentését felolvasni nekem, a burzsoázia hajón
járó küldöttének, amely jelentést másnap délelőtt
kellett a galaci ifjúkommunisták elé terjesztenie... Miután
megfontoltan, egyik lábamról a másikra állva pár tanácsot
is megkockáztattam a jelentéssel kapcsolatban, amelynek,
húztam el a szám, van egy jó tulajdonsága, még nincsen
kész, ezért azután könnyen bővíthető, sőt gazdagítható
is: Több önkritikát, kedves – biztattam –, ez most éppen
divat a mindenképpen megújulni akaró kommunista pártokban.
– Kancsal szemével már-már rajongva bámult rám, s akkor
hirtelen eszembe jutott, honnan is emlékszem aszimmetrikus,
extravagáns arcára. Igen, gyermekkoromban A fegyencbáró
özvegye című füzetes regény borítójáról nézett rám
számon kérően ez az arc, s rámenősen álmaimba is
elkísért, mintha már akkor sejtettem volna, hogy viselője
egyszer testi valóságában is megjelenik az életemben, és
gorombán rúg szíven kicsiny, ám felettébb formás lábával.
Veronika szíves szóval köszönte meg biztatásomat s jó
tanácsaimat, aztán rám mosolyogva egy százlejest nyomott a
markomba, s megkért, menjek le konyakért, borért, sörért a
szemközti kertvendéglőbe, ahonnan, akkor fedeztem fel,
andalító muzsikaszó hallatszott. Amire az italosüvegekkel
táskámban visszatértem, megtörtént a várható
átváltozás, amelyben azért a vendéglőben nézelődve nem
hittem komolyan. Veronika, befejezvén a jelentés írását,
lezuhanyozott, s izgató fehérneműben fogadott, rögtön a
nyakamba ugrott, megcsókolt, aztán poharakat hozott, töltött,
ittunk egy korty konyakot, újra hozzáléptem, megcsókolt, s a
szájában tartogatott korty konyakját önzetlenül adta át
nekem, ami, nem is tudom, miért, de hihetetlenül felizgatott,
kibontottam a melltartóból körtemelleit, és sokáig
önfeledten szívtam a konyakkal locsolt bimbókat, aztán
megpróbáltam kis fehér nadrágocskáját is lehúzni, de ő
csiklandósan nevetett, ellökött, és ő kezdett vetkőztetni,
amikor anyaszült meztelenül, ágaskodó instrumentumommal
állottam előtte, nevetett, ellökött, és bemutatott egy olyan
hastáncot, amelyet Roxána is megirigyelhetett volna, majd
tovább nem bírván türtőztetni magát, fülcimpám
harapdálva húzott magára. Később az egymást
hullámzásszerűen követő ölelkezéseink szüneteiben
kérdezte meg a vágytól remegve és elfulladva, varázslatos
ujjaival combom belső felén írván a szerelem elolvashatatlan
verseit, hogy ugye én szöktettem meg Roxit. Nem volt miért
tagadnom, s miközben nyelvemmel izgattam vörösen remegő
csiklóját, majd málnaszemként megmerevedő mellbimbóit,
elmeséltem az előzményeket is. Hadd tudjon meg első kézből
mindent... Mit kérdezel, Bélám? Hogy nem féltem-e a
milíciától, a szekutól, attól, hogy ez a hithű bolsevik, az
ifjúkommunista-mozgalom elszánt üdvöskéje feljelent?! Ugyan
már! Néhány hét múlva őt is úgy loptam ki a szocialista
népi demokratikus Romániából, mint a barátnéját, ma sem
tudom, mit csináltak nélküle a Duna-parti kikötőváros
kommunista jövendőjéről képzelgő, lelkes ifjúkommunista
sztahanovistái... Őt viszont, a kancsal és fehérmájú
Veronikát Roxána és a herceg bizalmasa, az apró termetű s
komoly Zsán várta Bécsben, a Graben forgatagában, s darab
időre kitűnt a képből, ment barátnéja után a rejtélyekkel
és meglepetésekkel teli Brazíliába, vágyai és álmai után.
Néha eljátszom a gondolattal, hogy ottan sem nyugodott meg a
bolsevista métellyel kábított forró vére, a Sturdza herceg
néger, mulatt, indián, valamint mesztic és született
portugál alkalmazottait csábította el, megnyervén őket,
üzekedés közben, a lázas kommunista eszméknek, s sztrájkot
szervezett a haciendán, önzetlenül hálálva meg a
vendégszeretetet... De lehet, csupán Zsánt vagy a
köszvénnyel bajlódó öreg herceget csábította el. S a
világ nemzetközivé tételét jobb alkalmakra halasztotta. Mit
lehet tudni? Veronika igazi levantei hölgy volt, nemhiába
emlékeztetett engem távolodó gyermekkorom füzetes
regénysorozatának címlapjáról mosolygó hasonmására, a
végzet balszerencsés asszonyára. S azután nyilván
felerészben cigány is volt ez a kancsal ifjúkommunista
agitátor, amit nemhogy nem titkolt, mint az általunk ismert
román hölgyek közül annyian, hanem egyenesen büszke volt
nomád őseire, akik kóberes szekereken, szabadon, mint Dunajevszkij
jeles operettjében a szél, járták a Balkán és
Közép-Európa országútjait, s nyomukat szerelemtől
megőrült, teherbe ejtett asszonyok és megesett lányok,
elkötött lovak jelölték. És bosszút forraló, kártyán és
kockajátékokban kifosztott férfiak. Nos, először
Veronikának meséltem el pulzáló hüvelyébe veszve az apró
termetű, csavaros eszű Zsán látogatását regensburgi
törzskocsmámban. (Amely, mint cégtáblája, a Halászok Álma
is mutatja, a halról szól. A zsákmányról. Mert mi egyéb is
lehetne a halász álma, mint éppen a hal, amelyet ő fog ki a
Dunából.) Az emberke megérkezett, köszönt, helyet foglalt a
csárdában, pontyot rendelt citromos lében, főtt krumplival
körítve, és távolról figyelve (huzamosabb ideig nem is
zavarván meg) nem mindennapi biliárdsikereimet. Miután viszont
jó étvággyal fogyasztotta el a halat, körültekintően
rizlinget rendelt, kortyolt a borból, elégedetten csettintett,
s újfent magához rendelvén a pincért, nagy tisztelettel
kérte meg, hogy engem, a dákó helyi királyát invitáljon az
asztalához, mivel beszélni óhajtana velem, fölöttébb fontos
s jaj, igen, halasztást nem nagyon tűrő dolgokról, amelyek
mindkettőnk életét érinthetik és befolyásolhatják,
remélhetőleg jó irányban... Azonnal odasiettem, amikor a
pincér dadogva adta elő körmönfont üzenetét, hellyel és
egy pohár borral kínált. Egymásra nézve, egymáséhoz
érintve poharainkat ittunk, majd megvallotta, halk hangon,
mintha életbevágóan fontos titok lenne, hogy ő Sturdza
román herceg másodtitkára és bizalmi
embere, és a herceg úr megbízásából bátorkodott
megzavarni, mert tudja, hogy én Roxána kisasszony egyetlen és
igaz barátja vagyok, aki dunai hajón szolgálva hivatalosan
járhatom a folyamot, s partra is szállhatok, többek között a
jelenben kommunista járom alatt nyögő Románia egykori
nagyságukat már sajnos csak emlékeikben őrző
kikötővárosaiban is, és aránylag szabadon érintkezhetek a
megfélemlített lakosokkal... Ez mind igaz, kedves messziről
jött barátom, mondottam én a választékos szavú emberkének,
de pusztán ennek leszögezésére, gondolom, nem kelt volna át
az Atlanti-óceánon és fél Európán. És erre ő mit
válaszolt? – kérdezte a kigyúlt arcú Veronika, és
szájába vett, mint madár a fiát. – És nem is gyanakodott?
– Nem, ingattam a fejem. Egy ideig természetesen szünetelt a
történet, hogy annál viharosabban folytatódhasson, hiszen Zsán
(ez azonnal egyértelműen kiderült) azért érkezett, hogy
meggyőzzön engem, hogy haladéktalanul közre kell működnöm
Roxána sorsának jobbra fordításában. Arra akart rávenni,
hogy (természetesen tetemes összegért) segítsek kiszöktetni
a herceg úr balszerencsés leányát az országból. A tetemes
összegre persze visszatért, kifejtve, hogy Sturdza herceg sem
ködevő, ép ésszel nem is várhatja el, hogy ingyen
kockáztassam életemet és szabadságomat a kommunista
lágerben... Ezenkívül, tette hozzá vidoran Zsán, és
telitöltötte a poharakat, Krisztus koporsóját sem őrizték
ingyen. Koccintottunk. Ittunk. Vállalom? – kérdezte
egyszerűen, és a szemembe nézett. Szúrós fekete szeme volt,
mint egy cirkuszigazgatónak vagy kihallgatótisztnek.
Megborzongva mondottam igent. És így került, néhány hét
múlva, amazon szeretőm a dupla falú kabinom rejtett odújába,
ahol a félelemtől bizonyára félájultan, de magtalan
hiúságában szabadon felívelő jövendőjéről képzelegve
várta, hogy szabad vizekre érve, jeladásomra kijöhessen a
fedélzetre, s nagyokat szippanthasson a részegítő dunai
levegőből... És nem féltél? – kérdezte a nemi
perverzitásait egyre nyíltabban és gátlástalanabbul
eláruló Veronika, miközben felnyársalta magát, s nagy,
átgondolt hintázásokba kezdett, mint akinek már nincs
vesztenivalója, mint akinek már minden mindegy, ezért azután
én sem részletezem, hogy tulajdonképpen nem is nagyon volt
mitől félnem – noha még félni mindig jobb, mint megijedni
–, mert boldog-boldogtalan amúgy is le volt fizetve, mindenki,
aki számított, mint rendesen egyebekben, hiszen arany- és
ékszercsempészetből éltünk akkoriban, s ha belegondolsz,
Bélám, ebben sem volt kevesebb kockázat, mint a kényszerű
embercsempészetben... S a történet annyira megtetszett a
rajtam sikoltozó Veronikának, hogy felugorván babakrémmel
kenve be anusát, azt követelte, hogy ott is hatoljak bele,
nyársaljam fel nyugodtan, mint egy lepkét vagy bogarat. Három
hét múlva ő lett az odú következő lakója, s tűnt ki
hosszú esztendőkre látómezőmből a szabad világba. Így
maradtam szerető nélkül a két román kikötőben, Bráilán
és Galacon, csak a sulinai szívszerelmem, a lipován Tamara
vigasztalt akkoriban torokhangon duruzsolva, hogy asszongya mai dai
Tobi, lasa Tobi és megint elölről. Sült hallal várt ez a
jótét lélek, és síkos halakra, nem, inkább szirénekre
emlékeztető karcsú testével. Ő is mindég repült álmában,
s így némileg terjedelmesebben fejtegethettem álma valódi
értelmét. Azok repülnek álmukban, világosítottam fel, akik
olyan munkát kénytelenek végezni, amelyekhez az ég kerek
világán semmi közük sincsen, és kedvük sem sok... A kacér
Tamara szeme kerekre nyílott, hiszen atyja politikai fogoly
lévén, kirúgták a tanügyből, és okleveles
franciatanárnőként a sulinai Fényesben mosogatott, kitéve a
pincérek és a vendégek állandó zaklatásának. Igen,
kitaláltad, Tamara volt a harmadik delikvens azok közül a
román honleányok közül, akiket kiszöktettem Gheorghe Gheorghiu-Dej
paradicsomából, de jött a borzongató emlékezetű ötvenhatos
esztendő, s én távoztam az osztrák dunai hajózástól,
elhatározván, hogy nem kísértem tovább a sorsom.
Döntésemnek egyetlen közel álló nőm örült, a jó Hédi,
hiszen szegény feje azt hitte, így többet lehetünk majd
együtt, de természetesen újfent csalódott, mint annyiszor, ha
rólam s a velem eltöltendő időről képzelgett. De az élet
már csak ilyen, tenéked magyarázzam? Teli van
meglepetésekkel. Szeretőim után vágyódva értettem meg a
maga teljességében Ady nagy versét, miszerint:
Mindig ilyen bal volt itt a világ?
Eredendő bűn, lanyha vétek,
Hideglelés, vergődés, könny, aszály?
A Duna-parton sohse éltek
Boldog, erős, kacagó népek?
Nem rajtunk múlott, de az ötvenes években
a vers időszerűbb volt, mint valaha. A másik híres szakasza
is borzongatóan válott napi tudósítássá:
A Duna-táj bús villámháritó,
Fél-emberek, fél-nemzetecskék
Számára készült szégyen-kaloda,
Ahol a szárnyakat lenyesték
S ahol halottasak az esték.
Hát így tűnt el életemből hosszabb
időre a rejtelmes, selymes vizű ősi Ister, s így tűntek el a
kikötők is, az asszonyokkal együtt, akiknek ezek után már
más jövő-menő, útonálló kalandorok fejtegethették az
álmaikat. Én eltűntem. Ők, szegények bizonyára azt hitték,
hogy hiányzásomnak csak és kizárólag egyetlen oka lehet, és
kötelességtudóan elsirattak, valószínűleg gyertyákat is
gyújtottak érettem, tévelygő, bűnös lélekért. Ezután
darab ideig már csupán esti imáikban jelentem meg, alázatosan
lehajtott fejjel, de reggel már másnak vitték ágyba a
reggelit, más férfiút figyeltek csillog szemmel, és én
eltűntem, akár erdőben a vadnyom, lábnyom a hóban, madár a
levegőégben, s ők egyre távolodtak tőlem, elragadták
álmaik, amelynek megfejtését már más útonjárók hazudták
a fülükbe. Elragadták őket a mániáik, a vágyaik, sejtelmes
rögeszméik, elkezdték élni tőlem immár sajnos kényszerűen
függetlenedő életüket, amelynek zugaiban, rejtekútjain,
tükörtermeiben, titkos szobáiban elhelyezkedő nászágyain
én már nem voltam, nem lehettem jelen. Elnyelt félmondatok
közötti zegzugos átjárókban dideregtem, s együttléteinkre
– paradox módon létezésükre – csak az ócska,
többségük elől buzgón rejtegetett, Rozálitól kapott
bugyelláris emlékeztetett, s amint félrehajtott fejjel hosszan
elnézegettem, láttam-láthattam őket együtt és
külön-külön: kitárt karokkal, sóváran néztek rám,
mondottak is valamit, de az asszociációk sötét mezői
elnyelték őket, hangjuk sem ért el hozzám, ingerülten
vágtam sarokba a koszlott bugyellárist, és üvölteni tudtam
volna a tehetetlenségtől, mért is kellett mindennek elmúlnia,
és ha elmúlott is – hiszen végeredményben, nyugtattam
magam, ez a dolgok rendje –, miért is nem tudom őket
elfelejteni!
Tóbiás sóhajt, és egy ezerforintost nyom
az asztalánál állingáló és türelmesen várakozó
pincérnő kezébe.
– Még öt percünk van – sóhajt Hábé
is –, és indulhatunk Sasvári parancsnok uramhoz, aki
bizonyára, ahogy én ismerem, már türelmetlenül vár
bennünket a kész akciótervvel. – Mindezt sóhajtva
feltételezi, s elvigyorodva teszi hozzá: – ...meg kell
szoknod, kedves Tóbiás, hogy Sasvári őrnagy úr született
vezető, aki az akciókat maga szereti aprólékosan eltervezni,
s alárendeltjeitől – akik puszta bábok sakkjátszmáiban –
egyenesen megköveteli az alkalmazkodást, az alávetettséget,
azt, hogy terveit képességeik szerint tökéletesen hajtsák
végre, s közben ne is gondolkozzanak, ne töprengjenek, pláne
ne moralizáljanak!...
Tóbiás kifulladva bámul rá, és
körülötte a félhomályos vendéglőteremben ott libegnek
egykori szerelmei, akik nem öregednek, akik fölött nincsen
hatalma a vámpír időnek, ezért ma is pontosan olyan sudárak,
karcsúak, fiatalok, kívánatosak és szépek, mint
harminc-negyven esztendőkkel azelőtt, amikor szerette őket.
Körbefogják, rábámulnak, és szánakozva
mosolyodnak el... – Tóbiás – sikoltják –, hát él,
édes úr?!