![]() |
Tamás Menyhért
Tamási-triptichon
A forrás
Új fordulat, új tartalom, új értelmű képek, új ritmus; megtalált ütem, a nyelv és a stílus szokatlan hullámzása, harmóniája, új ember- és természetlátás – mind együtt már a pályakezdés sajátja.
A századok szólamait megszólaltató íróé.
Századokba világítva: „... láthatóvá teszi annak a népnek egész belső és külső világát, melyet a történelem ott felejtett a Hargita lábainál. Ott felejtett ősi nyelvével, ismeretlen ősi szokásaival, ősi kultúrájával, melyet még mindig alig-alig ismernek az idegen emberek...” – ered Kovács György a friss patakzású Tamási-próza nyomába. A bírálónak szegődött barát, Jancsó Béla a forráshoz vezet vissza: „... ha székely népmesékbe mész, itt is, ott is kivillan egy vonás, amit Tamási nyelvében látsz viszont. És ha a balladákhoz mész, amelyek ott termettek legdúsabban, ahonnan jött ő, a hosszú fekete zokogást éppúgy megtalálod bennük, mint a történés egy-két szavas közbedobott szikláit. És ha olvasol sirató nótákat, a monoton tagadó mondatok megrázó sorát megint csak Tamásinál leled meg újra, egy lélek egységében meglelve mindezt, ahogy tovaömlik, örvénylik, sodor tovább ellenállhatatlanul. Tamási Áron a székely népköltészet összes műfajainak avarjából kiásta az ősi székely epikum nedvét, s ezzel befejezte azt a folyamatot, amely a székely nyelvet mindenkihez szóló hangszerré alakította.”
Modern hangszerré, amelyen a századdal egyidősen, a század kísérleteihez mérhetően, műfajokat újított meg, műfajokat emelt európai magaslatokba.
A Pihenő-kép hátlapjára
Farkaslaki csendélet...
Az első pillantás lustaságot vélhet szénás kényelmében, a második, a sokadik ugyancsak forrásvidékéhez igazít, majd alkotói titkaiba avat.
Mintha aludna.
Mintha álmodna.
Látásom szerint: kifinomult telítkezéssel telítkezik.
Telítkezik szülőföldjével, a szülőföld fölszálló ízeivel, erejével, hagyja, hogy orrába szökjön a mező illata, szemhéja mögé költözzön a bölcsős ház, a kert, az anyai várakozás, hogy hallja, mit sugalmaz a mélyre eresztett gyökér, a tegnap-zajlású történelmi idő, s úgy hallja a százados fenyőfák zúgását, a földet altató tücskök ciripelését, a szőke Nyikó patakzását, az otthoniak szóváltását, fortélyos szócseréjét, mintha el se költözött volna, úgy ismétlődjenek előtte a csillaghullató augusztusi éjszakák, úgy dugja össze fejét az ég és a föld, világoljon a holdvilág, cihelődjenek a sötéttel takaródzó diófák, ébresszék a feketerigók a virradatot, miképp elsőül ejtették rabul gyermeki eszmélkedését.
Németh László hátlapra kívánkozó, józanabb szemrevételezésében: „Akárhova-merre csetlett-botlott, csak haza kellett rándulnia vonaton, lélekben, s a fürdető szülőföld lemosta róla az úti port, s meglökte: rajta, ahogy tanítottalak.”
E telítkezésekkel fejthető föl a „Tamási-nyelv” egyedi stílusa, új szósorú-zeneiségű nyelvteremtése, emberlátása – a Tamási-varázs, amely „nem másolt megfigyelések mozaikjaiból” építkezik, hanem „minden ízében újjáteremtett világ”.
Ami nem más: a telítkező érzékszervek; a lélektápláló tapasztalás diadala. Azé a tapasztalásé, amely az embert embertúlig, kozmikus érzetéig növeszti...
Ábel Amerikában
Tamási-mű filmen?
Többszörte kockázatos.
Köztük is a legkockázatosabb a dialógusok átültetése – a láttató képsor nehezen tűri a látó és láttató költői nyelvezetet.
Szikárítom, amennyire csak lehet.
Mögötte szüntelenül ott lapul a következő veszély, az út tengerré tágult örvénylése, felszíni kavargása, a világ-nagyváros hamar-döbbenetének – Ábel, itt is rengetegben leszel! – kövült ábrázolása, az emberrengetegben is magányos lélek hiteles árnyalása...
Miközt a székely, a srófos észjárás menetét követem, az foglalkoztat – nem mintha Tamási hely- és otthonkereső regénye valamit is vesztett volna időszerűségéből –, mivel toldhatnám meg Ábel könnyed-súlyos kalandjait, mivel nyújthatnám ki a mű üzenetét az arcát vesztő ezredvégig.
Négy hosszabb-rövidebb toldalék közül a legkurtább illesztés, Ábel „Bank” utcai rácsodálkozása lopja be ezúttal az olvasót a regénnyel együtt lélegző forgatókönyvírás rejtelmeibe:
WALL STREET (nappal) 2. totál. Az utca valóságos emberáradat. Ábel is, Gáspár bácsi már elcsigázottan lépked.
GÁSPÁR BÁCSI: Ezt az utcát jól nézd meg magadnak.
Ábel tekintete felfelé indul, az emberekhez... Akármerre pillant, „Bank”-ot szökdeltetnek a feliratok.
ÁBEL: Mit nézzek rajta? Éppen olyan falánk utca, mint a többi.
Emlékképben a csíkszeredai bank is előszerénykedik... de hamar elmossa a pénzbirodalom tornyozása...
GÁSPÁR BÁCSI: Jól mondod, falánk utca... A legfalánkabb... A világot is be tudná falni.
Ábelnek tátva marad a szája.
ÁBEL: Igen-e?
GÁSPÁR BÁCSI: Igen bizony...
Igen bizony!
Ábel egykori ámulatát ma már a bőrünkön érezzük.
Micsoda lidérces előérzet!
Világbaj-látás!