![1](ug06-094.jpg)
Apró csoportunk időtlen idők óta sodródott a végtelen térben. Az
emlékezetünkben lévő ősi törvények akaratának engedelmeskedve, érintetlen,
távoli területet kellett találnunk, hogy ismételten letelepedhessünk. Igaz, a
számunkra elérhető ismert és feldarabolódott történelmünk nem nyúlik vissza a
messzi múltba, de tudatunk perifériáján fellelhetők azok a parányi üzenetek,
melyek civilizációnk hajnalán íródtak. Ezek az ősi foszlányok átölelik az
összes nemzedéket, tápot adva a létezés egyetemes perspektívájának
felfogására, mely töredékek idősebbek a csillagok nagyobb hányadánál.
Ó, igen. Ily régi kultúra vagyunk mi, és fennmaradásunk csakis annak a
mérhetetlen bölcsességnek köszönhető, mely úgy ragyogja be az élettelen
univerzumot, mint a semmiségből kipattanó szupernóva.
Ezért nem járunk csillagról csillagra, mint egy élősködő parazita... Az ilyen
lények lehetőségeiken felül elszaporodnak, megfojtva ezzel a környezetüket és
egész ökológiájukat. Ugyanis, ha kellőképpen tudnak alkalmazkodni, akkor az
egész általuk elérhető életközösséget magukkal ránthatják, a feneketlen
mélységbe.
Ilyent mi sose tennénk.
Hosszú kutatás után megtaláltuk a legkedvezőbb területet, és megkezdtük
kimerítő utazásunkat. Mióta az én lényem kapcsolja össze a különálló elméket,
azóta nem fordult még elő, hogy ennyiszer kellett volna teret hajlítanunk.
Most már kivétel nélkül úgy gondoltuk, megérte a közös fáradozást.
Mikor kijöttünk a féreglyukból, mindenki nagyon kimerült volt. Pillanatok
alatt zilálódott szét a közös tudat. Minden erőmet megfeszítve sem voltam
képes összerendezni őket, pedig még tartottuk az ehhez szükséges
legtökéletesebb geometriai formát.
Hagytam, hadd kóboroljon el mindenki saját gondolatainak útján. Pillanatnyilag
semmilyen veszély nem fenyegetett minket, ezért nyugodtan pihenhettünk. Még a
pontos pozíciónk meghatározásával sem törődtem. Nagyon kellemes volt.
Amint végignéztem társaimon, csodálattal töltött el a látvány,
ahogy fémes téglalap formájú testükkel a világűr döbbenetes mélységének
tartalmát tükrözve verték vissza, a tejút csillagaiból áramló fénysugarak
megszámlálhatatlan milliárdját. Az előttünk lévő parányi nap sárga fénye már
kiemelkedett a háttérből, hogy halovány sugaraival mutathassa az utat
csoportunknak.
Megkezdtük a szétválást. Ezt már rengetegszer végrehajtottuk, ezért mindenki
pontosan tudta, hogy mi a feladata. Muszáj volt ezt a fázist igen nagy
pontossággal elsajátítani, mert a kilépés után nem mindig tudunk
közös lénnyé fejlődni.
Robusztus méreteink ellenére könnyedén úsztunk a világűrben, viszont ilyenkor
igen közel voltunk egymáshoz. Tízezres létszámunk miatt mindenki kiemelt
figyelemmel tette a maga dolgát, vigyázva, nehogy egymásnak ütközzünk a
feloszlás alkalmával.
Mivel mindnyájunknak ugyanaz volt a pozíciója, mint számtalan előző
térhajlítást megelőzően, a testvéreim pontosan tudták, mely
irányba mennyit kell haladniuk. Az évezredes rutinnak köszönhetően ismételten
leküzdöttük a kommunikációs problémákat, így könnyebben háttérbe szoríthattuk
az időnként felbukkanó nyomasztó gondolatainkat, amelyeket az egységes tudat
hiányakor a magányosság érzete táplál.
Az átrendeződés most is balesetmentes volt.
Mikor már mindenki maradéktalanul hasznosította a tartalék energiáját,
belőttük a csillag helyzetét. Nagyon pontosan hajtottuk végre a
tér-manipulációt, ezért már erősen éreztük a naprendszer erőterét. Pont annak
a fiktív gömbnek a szélén úsztunk át, melynek a belsejébe már csak jelentős
kockázattal érkezhettünk volna meg.
Megszemléltük ezt a csodálatos égitestet. Minden érzékünket felé irányítottuk,
és csak gyönyörködtünk a belsejéből kiömlő anyagban, mely előttünk kezdte meg
hosszú utazását a távoli galaxisok felé.
Később megvizsgáltuk átmeneti otthonunkat. A számunkra megfelelő bolygó még
nagyon távolinak találtatott, de így is sokat megtudtunk felőle.
Amit mindenki nagyon nehezményezett, az a borzasztóan forró és kellemetlen
időjárás, mely a planéta nagy részét uralta. Mondjuk, ez nem volt meglepő. A
céljainkkal az harmonizált legjobban, ha a központi égitesthez közel tudunk
leereszkedni. Különösen most, hogy energiakészletünket a kelleténél jobban
felemésztette a hosszú utazás, a szokásosnál is közelebb kellett kerülnünk
hozzá.
Lassan, a világűrben suhanva, a napszél áramának ellenállásában
elértük a megfelelő távolságot és ismét módosítottunk pályánkon. Beértünk a
bolygó egyre erősödő gravitációs terébe, mely elkapott minket.
Pont ez volt a célunk. Tökéletesen számoltuk ki a szükséges korrekciót,
ugyanis nem sokkal az atmoszféra felett bolygókörüli pályára álltunk.
A hatalmas forróság csak a sarkokon volt elviselhető, ezért úgy gondoltuk, ha
bármiféle életformával találkozunk, az csak ott lehetséges. Lassítottunk a
felszínhez viszonyított relatív sebességünkön, és megkezdtük az ereszkedést.
Csoportunk két részre oszlott, hogy elfoglaljuk helyünket mindkét póluson.
Mindenki boldog volt, hogy már itt tartottunk, pedig a munka nagy része hátra
volt.
Ahogy a legfelső rétegeket szeltük át, a súrlódástól vörösen izzó levegő
kiemelte jelenlétünket az éjszakai égbolton. A hatalmas hőtől testünket
energiaburokkal védtük meg, mely pajzs ilyen körülmények között csak néhány
percig tud védelmet nyújtani számunkra.
Hirtelen szokatlan jelenséget érzékeltünk magunk alatt a felszínen. Az
ismeretlen élmény hatására, tartalékainkat pocsékolva lefékeztük magunkat,
hogy jobban megvizsgáljuk a terepet.
Az energia furcsa szövevényben úszott a talajon, s ebben volt valami egészen
értelmetlen, őrült logika. Jobban oda kellett koncentrálnunk, mert egészen
gyenge jelenség volt, de határozottan érzékelhető. Azután, mikor az anyagi
környezetet is próbáltuk értelmezni, feltűnt, hogy az alsó légréteg tetejéig
érő vékony és teljesen eldeformálódott tetemek érzékeléséről van szó.
Igencsak megütköztünk a látottakon. Hirtelen annyi megmagyarázhatatlan tényező
rajzolódott ki, hogy nem tudtunk viszonyulni a helyzethez.
Először is azon voltunk megütközve, hogy ilyen hatalmas tömegből álló csoport
létezett valamikor, és ezek mind egy szálig elpusztultak.
A következő körülmény az a furcsa forma volt, amit vélhetőleg még a haláluk
előtt vettek fel. Egymás mellett álltak egy olyan geometriai
formában, melyben szinte semmi rendszer és következetesség nem volt
kiolvasható.
Összeaszott testük megnyúlt, a szélességük meg önmaguk arányaihoz képest
teljesen elvékonyodott. Szögletes formáik nagyjából megmaradtak.
Azt is meglepőnek találtuk, hogy ilyen hatalmas hőségben leereszkedtek. Bár
elképzelhetőnek tűnt, hogy valamely behatásnak köszönhetően, később lett az
övön ilyen forróság, de ez nem tűnt túl valószínűnek. A sajnálatos pusztulás
átható együttérzésével haladtunk tovább, mely gondolat teljesen szükségszerű
minden, véges léttel megáldott érző lénytől.
A felszín feletti utunk során tetemekkel hintett, hatalmas tömegek nyomasztó
látványa kísért minket. Az északi pólushoz közeledő csoportunk lassan elérte
a kiválasztott területet, majd leereszkedtünk a talajra, és felvettük a
számunkra legkedvezőbb pozíciót.
Megnyugtató, és egyben furcsa gondolattal töltött el mindenkit az az ismerős,
és mégis visszás érzés, hogy egy olyan talapzaton állunk, melynek
szilárdság illúziója van. A síkhoz viszonyítva olyan hatszög alakú formát
vettünk fel, melynek szögleteiben, az ég felé törő toronyba rendeződtünk. Ezt
is rutinosan hajtottuk végre, mivel ebben a formációban is megvolt mindenkinek
a pontos helyzete. Nekem az általunk alakított épület geometriai
középpontjában volt a helyem, mivel az én feladatom az esemény koordinálása
volt.
Alig vettük fel az új helyzetünket, mikor az egyik lábnál furcsa
energia-kisülést éreztünk. A pazarlást figyelmen kívül hagyva, a talajt borító
anyagból áthatolhatatlan falat szőttünk, de így is két társunkat veszítettük
el.
A folyamatos, általunk teljesen ismeretlen tényezők hatására úgy döntöttünk,
megváltoztatjuk az eredeti elképzeléseinket. Ez azt jelentette, hogy új
feladatokat illesztettünk a rendszerünkbe, melynek első lépéseként erősítettük
a kollektív elmét. Ezután pillanatok alatt megvalósítottuk a megfelelő
biztonsági óvintézkedéseket, és végiggondoltuk, hogy mi történhetett.
Nem született elfogadható ötlet, mindenki egyetértett azonban azzal, hogy az
utóbbi események összefügghetnek a rejtélyes körülmények között tömegesen
elpusztult társainkkal.
Így egy-egy önkéntesünk mindkét pólusról elindult, hogy fellelje a
legközelebbi élettelen halmot.
Rákapcsolódtunk hírhozóink elméjére, bíztatást és szeretetet sugározva
feléjük.
Északi felderítőnk azonnal engedett a magasságából, és közvetlenül a tetemek
fölé ereszkedett. Ahogy jobban megvizsgáltuk a szituációt, rögtön észrevettük
a következő furcsaságot: az összes élettelen test teljesen üreges volt. Ezen
már nem volt időnk elcsodálkozni, mivel egy jelentős robbanás történt társunk
közvetlen közelében. Felderítőnk magatehetetlenül zuhanva csapódott a talajba,
hogy az alatta álló elhagyott porhüvelyeket is ízzé-porrá zúzza.
Ekkor már biztosan tudtuk, hogy egy értelemmel rendelkező, rejtélyes lény a
pusztulásunkat akarja, valamint az is rendkívül valószínűnek tűnt, hogy ez a
bizarr temető is neki köszönhető.
A másik sarokról elindult hírhozónkat azonnal visszafordítottam, és a két
csoport védelmére fókuszáltam. Új struktúrában kezdtünk formát bontani,
melynek köszönhetően a magmából áramló energiát a lehető legoptimálisabban
tudtuk felhasználni. Muszáj volt ezt az átmeneti megoldást választanunk,
ugyanis kezdtünk kimerülni. Mikor később sikerült pontosan kiszámítanunk
azt az elhelyezkedést, mely ennek az új funkciónak is megfelelt, valamint
alkalmas volt az eredeti folyamat bonyolítására, ismételten változtattunk a
formán. Úgy véltük, nincs vesztegetni való időnk, a lehető leggyorsabban kell
minél több forráshoz jutnunk.
Most, hogy volt állandó energia-utánpótlásunk, és a zárt területünkön belül
viszonylag biztonságban éreztük magunkat, elindítottunk egy kommunikációs
rutint, mely rengeteg hullámtartományban egy előre kidolgozott rendszer
szerint jeleket sugárzott a külvilág felé. Attól függetlenül, hogy a
rejtélyes idegen egyértelműen a pusztulásunkat akarta, úgy gondoltuk,
megpróbálunk kapcsolatot teremteni vele, mert ha rendelkezik valami minimális
öntudattal, akkor csak belátja, hogy ez tarthatatlan állapot.
Nekünk nem volt lehetőségünk részletesen elemezni a környezetünket, mert ilyen
veszélyes helyzetben senkit nem engedtem ki a viszonylagos biztonságot nyújtó
és egyre erősödő erőterünkön kívülre.
Háromszor fordult meg tengelye körül a bolygó, míg teljes kapacitással a
külvilág jeleit értelmeztük, ugyanis ősi szabályaink értelmében lakott
rendszereket nem kolonizálhatunk. Mivel a műveletből semmilyen eredmény nem
született, és az idegen, pusztulásunkra vágyó életforma nem reagált az
üzeneteinkre, a legmagasabb biztonsági intézkedések közepette visszatértünk az
eredeti terveinkhez.
Felvettünk egy újabb, még optimálisabb szerkezetű formát, és az ég fölé törő
tornyaink segítségével a bolygó tengelyén keresztül új erőteret szőttünk
csoportjaink közé. Mikor ezt megtettük, rögtön éreztük a feszítő energiát,
melyet a fortyogó magma erősített fel hihetetlen magasságokig. Ahogy elértük
a megfelelő töltöttséget, megnyitottuk tudatunkat. A rajtunk átfolyó nyers
energia segítségével, az égitest pályája körül elkezdtük létrehozni azt a
finom burkot, mely hivatott volt kezünkre adni ezt a csodálatos csillagot.
Igen! Mi vagyunk a Napok gyermekei, és mégis, néha
elkerülhetetlenül ellenük kell fordulnunk, hogy életben maradhassunk. Ezért
szabályozzuk különös odafigyeléssel a populációnkat, mert nem akarunk a
felfoghatatlan gyönyörűség forrásán, az univerzumon maradandó, gyógyíthatatlan
sebet ejteni.
Az érzékeink az eddiginél hatványozottan erősebb támadásokat közvetítettek,
melyek a fizikai létünk ellen szóltak, de már ismét erősek voltunk. Ünnepélyes
és boldog pillanatok voltak ezek.
Végre a hosszú, kimerítő utazás és keresés után lassan módunk nyílik arra,
hogy leállítsuk ennek a hatalmas égitestnek az évmilliárdok óta
tartó magfúzióját, mely után kihűlt és összezuhant teste táplálhatja népemet.
Miközben az örömteli hangulat és a vég átütő szomorúságának elegye belengte
ezt a csodálatos pillanatot, az élet értelmén merengtem. Mindig megérintett
egy csillag pusztulása, de vigasztalt a tudat, hogy ez az egy is hosszú
időkig fog megélhetést biztosítani nekünk, míg az összes felhasználható
energiát kisajtoljuk belőle.
A lét mindig pusztulással jár. Ezt még most is nehezen tudom elfogadni...
![2](ug06-095.jpg)
Én, a Föld Tanácsának vezetője, az emberiség alkonyának utolsó óráiban írom
utolsó soraimat. A végzet szigorú ökle kegyetlen szorítással préseli
testünkből az élet és a remény végső foszlányait. Városaink, melyek egykoron
tízmilliárdoknak adtak otthont, ma már koporsói a végső pillanatig küzdő
társaimnak. Mi is csak annyi időt kaptunk, hogy végignézhessük kihűlő
otthonunk haláltusáját, miként a cseppfolyóssá váló légkör elmossa
civilizációnk fennmaradni képes végső állomását.
A napunk halványodó sugarai már rég nem töltik fel energiával az űrállomásunk
celláit, épp csak halovány pislákolása emlékeztet minket egykori küldetésére.
Apró kolóniáink, melyek épphogy virágzásnak indultak, csillagunk éltető ereje
nélkül szintén a feledés homályába hullnak.
Mindezen események forrása nem is oly rég sújtott le ránk, hogy teljesen
kitöröljön minket a világegyetem történelméből.
Sajnos, senki sem menekülhet.
Öntelten és mohón éltük boldognak tűnő életünket, miközben még mindig
szilárdan hittünk saját fontosságunkban. Hittük, hogy minden értünk létezik,
és minket hivatott kiszolgálni. Az öncélú, különálló személyek, kik népünket
alkották, az utolsó pillanatokban eszméltek csak rá, hogy együtt lettünk volna
képesek ezt az átütő erőt megállítani. Ezt az egységet viszont nem
elbukásunkban, hanem évszázadokkal korábban kellett volna megteremtenünk...
de lételemünk az önzés, mely halálunkba taszított...
Hiába váltak a széthúzó országok egy nemzetté, hiába alakult meg a Föld
Tanácsa, az életünk irányítása így sem került a kezünkbe. A rendszeren belül
versenyző és hatalomra vágyó felek mohóságukban szétforgácsolták erőinket és
visszavetették fejlődésünket.
Ha az igaz egység, mely pusztulásunkban bomlott ki, nem a sírjainkon virágzik,
akkor mára talán kitörhettünk volna naprendszerünk kapuján, és a Galaxisban
szétszóródott utódaink emlékezhetnének ránk... tudnák, hogy milyen hősiesen
álltunk helyt az utolsó pillanatokig.
Így viszont létünk visszatükröződésének helyet csak az enyészet könyvében
kapunk, mely pusztuló népünk utolsó barátja.
Végzetünk végső hírnöke mikor igazán ráeszméltünk gyengeségünkre
a felhőtlen eget kettéhasító, hatalmas fémtömbök tengerének képében suhant
alá, hogy megmutathassák a létezés deformált és kegyetlen formáját.
Csoportjaik a városaink fölött hatalmasodtak, elsötétítve az égboltot és
szívünket egyaránt, hogy az emberiség megízlelhesse a félelem ősi és átható
formáját.
Hiába próbáltunk repülőinkkel a közelükbe férkőzni, döbbenetes méretük
ellenére oly fürgének bizonyultak, hogy az érdektelenségüknek bizonyosságot
adva szempillantás alatt odébbálltak.
Ahogy elfoglalták az északi és déli pólusokat, rideg testükből oly hatalmas
méretű tornyokat alkottak, melyek messze túlnyújtóztak a légrétegeken, hogy
csúcsuk belevesszen a rideg űr fekete mélységébe. A rettegéstől elborultan
is igyekeztünk kapcsolatot teremteni, mely próbálkozások meddők és
kilátástalanok voltak. Légiflottánk legnagyobbjait küldtük északnak, de a
fémlények által indukált elektromágneses impulzusok, és az önmagukból formált
súlyos torony keltette légmozgások tönkretették és összetörték hajóinkat,
ahogy tornyaiknak nekicsapódtak.
Ekkor tudtuk meg, hogy sebezhetőek. Az ütközés keltette robbanás kidöntött és
megolvasztott kettőt közülük, mely esemény után gigászi darabon tépték fel és
aprították össze a talajt borító jégpáncélt. Rendületlen tornyaik
mozdulatlanságba dermedve korbácsoltak fel vagy fél kontinensnyi anyagot,
hogy áthatolhatatlan gömböt alkossanak a mozgó forgatagból.
Később városaink fölé küldték bosszúszomjas katonájukat, melyet harcosaink
ujjongásától kísérve pusztítottunk el, feláldozva tízezreket a mieink közül,
kiknek házait elsodorta és betemette az élettelen roncs.
A remény itt csapott fel szívünkben utoljára. Testüket nem láthattuk, mert a
jégforgatag mögé bújtak, de az elkövetkező három napot kihasználtuk.
Megteremtve a teljes egységet, képessé váltunk együtt dönteni. Kitelepítettük
az érintett Északi és Déli városokat, ahogy felkészültünk a
nukleáris támadáshoz.
Nem akartunk feltétlenül lecsapni, próbáltuk elemezni őket. Próbáltuk
értelmezni azokat a különös jeleket, melyeket kibocsátottak... ilyenformán
megértve kommunikációjukat, hogy ellenük fordíthassuk...
A szerencse ezúttal nem szegődött a Föld gyermekei mellé. Az idő
felfoghatatlan folyama leáldozott a testünk struktúráját kitevő anyagnak. A
forma, mely aprónyi kóddarabban öröklődött tovább évmilliókon keresztül, most
elbukott. Hiába állt össze az élettelen anyagból ez a hihetetlen bonyolult
molekulahalmaz, hiába ruházódott fel a semmihez képest hatalmas méretű
öntudattal és cselekvőképességgel. Nem volt képes megmenteni önmagát. Nem
voltunk képesek megmenteni önmagunkat.
Hiszen mi voltunk hivatottak őrízni az életet. Azt az életet, melyet hosszú
évezredekig pusztítottunk bolygónkon. Most, mikor népünk utolsó képviselői
is beálltak a végzet kapujába, jöttünk csak rá igaz küldetésünkre.
Fajunk képviselői nem céltalanul és ok nélkül kaptak létet és értelmet.
Evolúciós fejlődésünknek oka volt, mely ok nem egyezett léha mindennapjaink
szétforgácsolt haszontalanságával. Nekünk az életet kellett volna elvinnünk...
szétszórnunk az egész Galaxisban... ily módon terjesztve az anyag azon
szerkezetét, melyet Gaia szült számunkra.
A termonukleáris támadás lépcsőit felépítettük. Több stratégiát dolgoztunk ki,
melyekben egyre pusztítóbb mennyiségű hidrogénbombát juttattunk célba. Az
utolsó fázisban már számolnunk kellett az összes sarki jég elolvadásával,
valamint azzal, hogy bolygónkat lakhatatlanná tesszük, messze a sarkkörökön
túlig.
Az öklünk a légtérbe lépésük utáni ötödik nap hajnalán sújtott le rájuk.
Hatalmas ütéseink alatt bolygónk is felnyögött, ahogy a soron következő
lökéshullámok pusztító fergetegként söpörtek végig felszínén.
Bevetettük az utolsó kártyánkat. Ahogy mi hívtuk: Az Isteni Csapást. Ez volt
életképességünk próbájának utolsó eszköze.
A robbanás során felszabadult hatalmas felhők gonosz gomolyagként áramlottak
át az anyagi világból kiszakadva, hogy ürességük üzenetét közvetlenül
átadhassák lelkemnek. Elgyötört testem érzékszervei a halál jelenlétén kívül
nem tudtak közvetíteni egyebet. Oly nyilvánvaló volt a pusztulás, hogy nem
tudtam a fájdalom fölé emelkedni.
Én az űrállomás irányítószobájának oldalát kitevő falhossznyi ablak tövében
álltam. Ha lesz következő életem, ezt a látványt minden következő létformámban
megőrzöm.
A sztratoszférában szétterülő atomfelhő miatt, támadásunk sikerességének
ellenőrzéséhez műszereink segítségére volt szükségünk, mely berendezések
kimért megbízhatósággal közölték a megemészthetetlen eredményt. Mindkét
torony a legutoljára felvett szerkezetével, csorbítatlanul lebegett tovább
kiindulási helyén. A védőburkuk elillant a környezetükben lévő jókora
mennyiségű talajjal, de a fémszörnyek meg sem rendültek.
Néhány kínzóan lassú napig nem történt semmi. A kudarc keserű szilánkja
epeként folyt torkunkon, hogy bénult bábként rángassa halódó testünk
öntudatlan halmazát. Aztán a pánik mindent beborító leple rásimult
társadalmunk alkotóira, ahogy legerősebb félelmünk ránk telepedett. Az
újonnan megismert egységünk a teljes káoszba hullott. A rendszer, melyben
hittünk, már nem volt képes fenntartani önmagát. Az értékeink semmivé
foszlottak, ahogy az egyénekben felszított túlélőprogram beindította önmagát.
Itt már nem az ismert séma következett, melyhez a közvetlen életveszélyt
felismerő és reagáló génkészletünk alkalmazkodott. Itt már nem a ragadozó elől
kellett elfutni vagy a vetélytársunkat legyőzni. Egészen más helyzetet
kellett volna kezelnünk.
A naprendszerünkből viszont nem tudtunk sehova sem menekülni...
Az élet és a halál misztériumát meg nem értő, és tudatosságukban mégis
öntudatlan egyének nem voltak képesek feldolgozni ezt a dilemmát. Akik
teljesen átadták magukat ösztöneiknek, azok szükségszerűen az agressziót
választották. Hiszen az ösztönök által uralt ember, ha nem tud megoldani egy
helyzetet, megemeli az agressziójának szintjét. Ez az erőszakosság viszont,
mely gazdag táptalajon könnyedén burjánozhatott, most napok alatt elmosta
társadalmunkat.
A lények az Isteni Csapást követő néhány hétig szinte semmi érzékelhetőt nem
tettek, viszont bénult és hitetlen civilizációnk több milliónyi képviselője
veszett el minden virradatra. A ki tudja, hova menekülő emberáradatok
pusztították magukat, miközben raboltak az élelemért, öltek a
biztonságosabbnak tartott épületekért és területekért, a többiek pedig
gyilkoltak a rend és az államszervezet biztosításáért.
Aztán a fémtornyok fokozatosan létrehozták az egyre erősödő és mindinkább
láthatóvá váló erőterüket, mely cseppként ölelte közre a rabszolgaságra jutott
Föld tiltakozó alakját. Az energiaszövetük, mely burkot képezett bolygónk
körül, koncentrált nyalábba gyűlt, pulzálva egyre jelentősebb hullámokat
juttatva éltető csillagunk felé...
Később a folyam iránya megváltozott. Már nem az idegenek sugároztak napunk
irányába, hanem ők nyelték el a csillag hőjéből kivont óriási
energiahullámokat. Akkora falatokat hasítottak ki belőle, hogy napunk minden
energialöketre, mintegy válaszul, felváltva összezuhant és kitágult.
A folyamat, sajnos, nem maradt ezen a szinten. Rá kellett ébrednünk, hogy nem
így táplálják magukat, és nem ez a végső ok, mely miatt idejöttek. Sokkal
több hőt vezettek el Napunkból, mint amit az meg tudott termelni. Immáron nem
csak a felszínéről, hanem a legmélyebb belsőjéből is.
A hatalmas tűzkályhában ötmilliárd éve tomboló magfúzió leáldozóban volt.
Ahogy az egyre gyorsabban hűlő égitest a gravitáció mélyedésében
össze-összerándult, a tömörödő anyag újult erővel borult ismételten lángba,
egyre erősebb pulzálásra kényszerítve hordozóját.
Az ellenállás azonban nem tartott sokáig. Ezek a hihetetlen és rémisztő
lények elvezették Napunk összes energiáját, hogy kicsiny fehér törpeként
keringjen egykori pályáján...
Mire csillagunk végképp kihunyt, Földünkre már rég nem lehetett ráismerni. A
kontinensek és a szilárdra fagyott tengerek felett immár egy összefüggő óceán
hullámzott: a légkör óceánja.
A démonok, melyek mindezt létrehozták, elégedetten hagyhatták el bolygónkat,
hogy belevesszenek Napunk összetömörült forgatagába. Ők biztosították
túlélésüket és megtelepedtek új otthonukban.
Az űrállomás rögtönzött plutónium-elemei még sokáig kitartanak, de a
műszereinket és életfenntartó berendezéseinket nem az örökkévalóságnak
terveztük. A fűtőrendszer ma adta fel a szolgálatot, így lassan a
szkafandereinkbe kényszerülünk...
Bár már rég nincs semmi remény az emberiség és a földi élet utolsó képviselői
számára, mi még tartjuk magunkat...
A novella Francis Carsac: A Sehollakók (1967) című könyv ihletése alapján készült.
ÚJ GALAXIS 6. szám Tudományos-fantasztikus antológia
(Kódex Kiadó, Pécs, 2005, 165-172. o.)